Айрис Йохансен
Приключението

Превод от английски: Андрей Крупев, 1996

chitanka.info

Глава първа

6 февруари, 1809 година

Таленка, Монтавия, някъде на Балканите

Небесният прозорец бе счупен.

През зейналия кръгъл отвор, озаряван някога от великолепие и красота, проникваше лунното сияние, придружено от мразовит вятър.

Мариана се вкопчи във вратата като се стараеше да се задържи на крака. Погледът й се задържа на опустошенията в църквата. Дълъг и труден бе пътят, който изминаха, но така и не успя да изпълни заръката на майка си. От сложните орнаменти не бе останало нищо — наоколо лежаха разпръснати хиляди никому ненужни късчета стъкло. Джеделарът вече не съществуваше. За малко да загуби разсъдъка си, когато осъзна истинските размери на загубата и огромната вреда от това осквернение. Тя знаеше, разбира се, че най–важен е джеделарът, но въпреки всичко изпита огромна болка — прозорецът бе шедьовър и не можеше да се възстанови.

Но всъщност имаше ли смисъл да съжалява? Нима в живота й бе останало изобщо нещо, на което да се опре? Може би именно съдбата бе решила да унищожи и тази последна останка от миналото.

— Марина. — Алекс я задърпа за ръката. — Мисля, че ги чувам.

Тя наостри слух, застинала като солен стълб, но не успя да долови никакъв звук — само вятърът виеше безспирно из развалините на разрушените къщи. Тя вдигна очи от искрящите късове стъкло по пода и впи поглед в развалините на град Таленка. Продължаваше да не чува нищо, но слухът на Алекс бе значително по–добър от нейния.

— Сигурен ли си?

— Не съвсем, но мисля, че… — той наклони глава. — Да, да.

Не бива да се връща назад, мина като светкавица през ума й. Просто трябваше да продължи в южна посока. Майка й щеше да я разбере. Все още не бе загубила всичко — имаше Алекс и за нищо на света нямаше да позволи да го настигне зло.

Затвори рязко вратата и задърпа Алекс към олтара. Препъна се в някакъв счупен железен свещник и няколко бели свещи, разпръснати безредно по пода. Както навсякъде, така и тук наемниците са опустошили всичко, помисли си тя, преизпълнена с гняв. Всичко ценно бе или разграбено, или просто унищожено. Изчезнало бе и златното разпятие, украсявало някога подножието на небесния прозорец. Някой бе прекатурил и статуята на Богородица с Младенеца, която украсяваше лявата страна на олтара.

— Чувам тропот на коне — прошепна Алекс.

В този момент и тя долови чаткането на копитата по каменната настилка пред църквата.

— Няма да ни открият — зашепна тя настоятелно. — Никой не ни е видял да влизаме, а тези злодеи не се интересуват нито от църкви, нито пък от молитви. — При тези думи тя задърпа малкото момче след себе си и двамата се свиха зад една от олтарните колони. — Ще постоим известно време така и ще ги изчакаме да си идат.

Алекс се разтрепери от ужас и импулсивно се сгуши в нея.

— А ако все пак влязат тук?

— Не, няма да влязат. — Тя положи ръка върху раменете му. Измършавял е в сравнение с миналата седмица, помисли си тя уплашена. А и кашля вече цяла седмица. Към края си бяха и запасите от храна, която откриваха тук–там по запуснатите домове.

— А ако все пак дойдат? — продължи да пита Алекс.

Боже, колко упорито бе това дете!

— Нали вече ти казах, че… — Тя спря внезапно. Да, но аз наистина не знам дали наемниците на херцога ще влязат или не, помисли момичето примирено. За нея на този свят нямаше вече абсолютно нищо сигурно. Тези чудовища едва ли щяха да пристъпят църковния праг, за да се помолят, но може би се канеха да дооплячкосат и доопожарят, каквото бяха пропуснали. — Дойдат ли, ще се скрием тук на тъмно и ще мируваме докато си отидат. Ще издържиш ли?

Той кимна с глава и се сгуши в нея.

— Мариана, студено ми е.

— Знам, знам. Когато си тръгнат, ще потърсим място за спане.

— Ще си запалим ли огън?

Тя поклати глава.

— Не, но сигурно ще намеря някоя завивка.

— Също и за теб, нали? — На лицето му се появи едва доловима усмивка. Тя го озари с онова ангелско сияние, което накара майка й да го избере за модел при последната си творба.

Той се усмихваше за пръв път от онази нощ, когато… Мама…

Мариана се опита бързо да прогони мъчителните спомени. Не биваше да мисли за онази нощ и последвалите я събития — необходимо бе да съхрани силите си заради Алекс.

— Разбира се, че и за мен. — Прииска й се да се наведе и да го целуне, но не го стори — макар и четиригодишен, Алекс не обичаше подобни излияния на чувствата. — Но след като си отидат.

Но те не си отиваха. Напротив, конете им спряха непосредствено пред църквата и до слуха й достигнаха мъжки гласове и смях.

Сърцето й се разтуптя неудържимо и тя притисна малкия плътно към себе си.

Моля те, Господи, нека продължат пътя си, сплете тя молитвено пръсти. Света Дева Марийо и Богородице, нека си останат навън.

По каменните стъпала отекнаха стъпки. Тя се вцепени.

— Мариана?

— Шшт! — Похлупи устата му с ръка.

Вратата се разтвори със скърцане. Бог не чу молитвите й. Време бе да си припомни майчините съвети. В този миг всичко зависеше единствено от нейната сила и разум.

Мама! Очите й се напълниха със сълзи и очертанията на мъжа, застанал на входа, се размиха пред погледа й.

Попремига няколко пъти. След трагедията не бе плакала — сега също не биваше да дава воля на сълзите си. Плачеха единствено малодушните. В този миг бе длъжна да запази присъствие на духа.

Мъжът тръгна точно по централната пътека. Бе висок и едър, а крачките му — широки и енергични. Тъмното му наметало се вееше зад него като крило на хищна птица. Не носеше униформата на херцога, което обаче не означаваше, че не е враг. За щастие не го следваше никой. Очевидно бе оставил останалите негодници навън и възможностите й да се справи с него нарастваха.

Той се спъна в тъмното и изруга. До нея Алекс изстена. В онази страшна нощ малкият се бе наслушал на псувни и ругатни, на неприлични смехове и отчаяни писъци. Тя го бе притиснала към гръдта си, за да не гледа, но той чуваше всичко. Сега отново го прегърна, опитвайки се да му вдъхне смелост.

Мъжът се спъна повторно, спря на място, наведе се и взе нещо от пода. След секунди малко пламъче освети тъмнината — в ръцете си държеше парче свещ.

Тя се сниши още повече в сянката и заследи мъжа внимателно с поглед — трябваше да открие слабото му място.

Имаше тъмна коса, вързана отзад, а на издълженото лице искряха зелени очи.

Той вдигна високо свещта и се заоглежда във всички посоки. Накрая погледът му се спря върху зейналия отвор, където някога бе небесният прозорец. В този миг пръстите му обвиха още по–здраво свещта, а лицето се изкриви от ярост.

— Проклятие! — С острието на ботуша си той подритна разпиляното стъкло по мраморния под. — Мътните да ги отнесат! — изруга той.

Говореше английски. Сигурно е англичанин като татко, мина й през ума. Но баща й никога не бе изпадал в такава ярост. В този миг Алекс изхълца жалостиво. Мъжът застина на място.

— Има ли някой тук? — извика той и се отправи към тях. Безумен страх я стисна за гърлото, но тя все пак успя да запази самообладание. Ако ги откриеше, щяха да му паднат в ръцете. Единственото оръжие си оставаше изненадата.

— Почакай ме тук! — прошепна тя и го побутна зад колоната. С един скок се озова пред мъжа и се нахвърли върху му.

— Какво по дяво… о–ох… — Тя заби глава в корема му и той остана без дъх. После сграбчи счупения железен канделабър и го стовари между краката на мъжа.

Той изстена и се затърчи от болка.

— Алекс! Насам! Бързо! — извика тя.

След миг момчето се озова до нея. Тя го сграбчи за ръката и по централната пътека двамата се затичаха към изхода. Но още преди да достигнат портала, нещо я тласна силно отзад и тя се намери на твърдия под. Успя да ги хване! Той я обърна по гръб и седна отгоре й. Бе безпомощна… точно като майка си.

— Не! — извика тя и замаха неистово с крака и ръце.

— По дяволите! Само посмей да мръднеш!

В този миг Алекс също се хвърли върху гърба на мъжа и с тънките си ръчички обви врата му.

— Бягай, Алекс! — извика Мариана силно. — Бягай! Бързо!

Мъжът върху нея сякаш замръзна.

— Боже милостиви! — изтръгна се от устата му, след което добави презрително: — Та това са деца!

Скочи на крака и изтръска детето от себе си. Мариана се изправи на колене и посегна към канделабъра.

— Мариана!

Тя вдигна поглед и видя как брат й се извива в ръцете на мъжа. Със свещника в ръка, тя се хвърли върху него, но той изправи Алекс като щит пред себе си.

— Не, не се опитвайте да ме удряте пак — извика той ядовито на местния език. — Второ подобно посегателство върху личността си не ще позволя. Все още ми е рано да се лишавам от мъжествеността си.

Мъж като всички останали. Ех, да имаше меч подръка, за да му я отсече.

— Пуснете го веднага — изпищя тя пронизително.

— Дадено. — Този човек сигурно притежаваше мечешка сила, тъй като подмяташе Алекс в ръцете си като някакво перце. — Но само ако обещаеш да не ме нападаш повече.

— Оставете го веднага на земята или…

— Или какво?

— Или отново ще ви заболи.

— Аха, заплашваш значи. Не си ли още много малка за тези неща?

Тя не отвърна на думите му и направи крачка напред. Той се вцепени. Очите му неотклонно следяха желязното оръжие в ръцете й.

— Стой по–далеч от мен. — Тя спря на място и тялото му се отпусна. — Запомни едно нещо: Условията определя онзи, в чиито ръце е плячката. Струва ми се, че този път в ръцете ми е паднала доста ценна плячка. — Той се отдръпна назад. — Вижте го само колко е мъничък. А малките деца са доста уязвими, нали?

През тялото на Мариана премина тръпка.

— Убиете ли го, аз…

— Изобщо не мисля да му сторя каквото и да било — прекъсна я той. — Стига, разбира се, да не ме предизвикаш.

Едва сега тя се загледа по–внимателно в него. Гъстата му черна коса се бе развързала на врата и обрамчваше издължено, плоско и изсечено лице с прави черни вежди, надвиснали над ярките зелени очи и гърбавия орлов нос. Лицето на този мъж бе кораво и непроменливо като гранит, лице, което познава жестокостта.

— Ако отговориш на въпросите ми, ще пусна младия човек — рече той спокойно. — Не бива да се тревожиш, с деца не водя войни.

Не му повярва, но нямаше друг изход.

— Добре, питайте.

— Какво търсите тук?

Трябваше по най–бързия начин да открие правдоподобен отговор. — Беше студено и търсим убежище за през нощта.

— Тук няма подходящо място за преспиване, вятърът духа през счупения прозорец. — Погледът му, вперен неподвижно в нейното лице, се опитваше да проникне в мислите й. Не ми вярва, помисли си тя отчаяна, не са ме научили да лъжа. — Може и да си някоя крадла — продължи той. — Това не е никак…

— Мариана никога не краде — обади се Алекс с предизвикателни нотки в гласа. — Искаше да види само прозореца, но той беше счупен. Тя никога няма да…

— Мълчи, Алекс — прекъсна го остро. Той нямаше никаква представа за стойността на джеделара, искаше само да я защити.

— Прозорецът ли? — Мъжът погледна бързо назад. — По дяволите, наистина е строшен. — Предишната ярост отново изкриви лицето му. — Негодници! Той трябваше да бъде мой!

Този човек е искал да вземе прозореца! Значи е един от онези!

— Кой… кой сте вие?

Той я изгледа с присвити очи.

— Във всеки случай не съм дяволът. А ти за кого ме мислиш?

Тя навлажни устни с език.

— Мисля, че сте човек на Небров.

— Не съм ничий човек, ясно ли е. — Той стисна ядовито устни. — А още по–малко пък на този негодник. Аз… о–ох!

Алекс впи зъби в ръката на мъжа. Мариана се приготви за скок, в случай че реши да накаже брат й. Той обаче просто изтръска малкия от себе си.

— Май този момък е доста буйничък, не пада по–долу от теб.

— Пуснете го. Той просто се страхува.

— Нека сключим споразумение. Ако ми обещаеш да не бягаш, ще го пусна веднага.

Неприязънта му спрямо херцога изглеждаше съвсем неподправена, но този факт все още не означаваше, че не е противник. Защото и той бе тръгнал на лов за прозореца.

— Оставете го на земята, а аз обещавам, че няма да избягам.

— Да, но в такъв случай оставам без щит.

— Няма да ви удрям повече. — Тя се усмихна доволно.

Устните му потрепнаха, но той не отвърна на усмивката й.

— Е, значи всичко е наред. Убеден съм, че все някак ще се справя с малко момиче като теб. А сега махни това оръжие.

Тя се поколеба за миг, но после пусна канделабъра на земята.

— Това добре. А сега да чуя обещанието ти.

Надяваше се, че няма да настоява.

— Обещавам — отвърна тя с яд и добави бързо, — но само ако Алекс е извън опасност.

Той постави момчето на земята.

— Тук не е опасно за него.

Опасностите дебнеха навсякъде и тя бе длъжна да ги посрещне.

— Бързо в градината! Почакай ме там — нареди тя на момчето.

— Не искам.

Тя също не желаеше Алекс да се отдалечава. Нощта бе студена, момчето — болно, а и не знаеше докога англичанинът ще я задържи на това място. Но нямаше друг избор — брат й не биваше в никакъв случай да остава в църквата. Сне вълнената завивка от раменете си и го наметна с нея.

— Трябва, Алекс. След малко идвам и аз.

Момчето понечи да се възпротиви, но долови погледа й, обърна се и се завтече към малката врата от лявата страна на олтара.

Ето, остана сама с този мъж. Мамо! Какво да стори, ако започнеше да я изтезава, както измъчваха тогава майка й? Извърна се бавно към него — страхът пълзеше из цялото й тяло. Останала без дъх, тя замръзна на място.

— Ти май прогони моя заложник — изрече той насмешливо, изправи някакъв свещник, взе от земята свещта, която бе изпуснал и я запали отново. — Сега съм изложен на още по–голяма опасност. Питам се дали трябва да търпя това… Защо трепериш?

— Не треперя. — В погледа й проблесна упорство. — И изобщо не ме е страх от вас.

Да, думата страх бе твърде слаба, за да изрази състоянието й, защото тя буквално се вцепени от ужас. Той очевидно бе доволен, тъй като страхът щеше да я принуди да отговори на неговите въпроси. Но кой знае защо реши да пощади гордостта й.

— Не съм казал, че се страхуваш. Сигурно се дължи на студа. Нали даде на момчето завивката си! — При тези думи той съблече своята мантия. — Ела да те наметна.

Тя погледна мантията сякаш бе меч, насочен към нея и пое дълбоко дъх.

— Няма да се съпротивлявам. Само ми обещайте, че после няма да ме убиете. Алекс се нуждае от мен.

— След кое да не те убивам? — попита той недоумяващ, но на мига осъзна смисъла на думите й и присви очи. — Ти какво си помисли? Че искам да те изнасиля ли?

— Да. Нали мъжете все така правят с жените!

— Ти на колко си години?

— На шестнадесет.

— Изглеждаш по–малка. — Разпуснатата, разкъсана блузка, както и полата й прикриваха всякаква следа от женственост и тя приличаше на дете. Тялото й бе деликатно, крехко и болезнено тънко, а на бузата се синееше голямо петно. Русата коса, сплетена на дълга плитка, подчертаваше още повече нейната уязвимост и детско излъчване.

Тя го изгледа с презрение.

— А вас какво ви интересува на колко съм години? Не е ли достатъчно, че съм просто същество от женски пол? Знам, че за останалото мъжете и пет пари не дават.

Тя изрече всичко толкова убедено, че в душата му пропълзя състрадание към това мършаво момиче.

— Случвало ли ти се е вече?

— На мен не. — Внезапно тя стана съвсем сдържана и буквално пред очите му се отдръпна от болезнената тема, която я измъчваше.

— Сега също няма да се случи — изрече той решително. — Не съм от хората, които пропускат удобния случай, но на деца не посягам.

Всъщност вече не беше дете. В друг случай финото й лице би могло да изрази и удивление, а не, както сега, неприкрито подозрение. В ясните сини очи се четеше опит, който надхвърляше възрастта й. Бе стиснала устни, за да не издаде, че треперят. Същото изражение бе виждал вече по детските лица в селцата и градовете покрай границата с Казан и в него с нова сила избухна някогашната ярост.

— Къде са родителите ти?

Тя забави отговора си.

— Мъртви са. — Думите се отрониха едва–едва от устата й и той трябваше да се напрегне, за да ги чуе.

— По какъв начин умряха?

— Татко умря преди две години.

— А майка ти?

Тя поклати глава.

— Аз… не ми се говори за това.

— Как умря майка ти? — повтори той непреклонно.

— Херцогът…

Той си спомни предишното й обвинение.

— Херцогът на Небров ли?

Тя кимна утвърдително.

Не се учудваше. Година по–рано могъщият херцог на Небров се бе разбунтувал срещу брат си, крал Йосиф. След безброй битки двете армии се обезкървиха една — друга и херцогът се призна за победен. Разпръснатите и отслабени войски на краля не бяха в състояние да последват Небров до неговите земи. В момента той ближеше раните си и явно отново събираше армия. По време на отстъплението си той причини много страдания на Монтавия — наемниците му плячкосваха и опожаряваха всичко, което се изпречеше на пътя им. Яздейки от Казан към Аленка, Джордън съзря множество опустошени селища, безчет трупове и опозорени жени.

— Кой уби майка ти? Някой от войниците на херцога ли?

Поклати глава.

— Самият херцог — прошепна тя, загледана право пред себе си сякаш сцената отново се разиграва пред очите й. — Той… той я уби.

— Кой, самият херцог ли? — Необичайно за херцога, помисли си Джордън. Зарек Небров бе наистина брутален, студен и пресметлив човек, но не обичаше да пролива безпричинно кръв. — Сигурна ли си?

— Той дойде в нашия дом и… да, сигурна съм. — При тези думи тя се разтрепери цялата. — Мама ми каза кой е той… Познаваше го… Той… той започна да я изтезава и после я уби.

— Защо?

Отговор не последва.

— Попитах те нещо!

— Разбрах — отвърна тя с нежелание. — Щом като не искате да ми причините болка… ще ме пуснете ли след това да си ида?

Боже милостиви, за миг му се стори, че е не по–малко брутален от Небров. Колко безпомощно бе това дете… Най–добре Грегор да изпрати някой от хората си да потърси близките на момичето, за да я заведе при тях. Имаше обаче още нещо — тук се криеше някаква тайна. Съвпадението бе твърде голямо. Очевидно тя бе тук заради прозореца. Съдейки по няколкото реплики, които изрече в болката си, майка й е била изтезавана, преди да я убият. А Небров не вършеше нищо без причина.

— Не, сега няма да вървиш никъде. — Протегна отново мантията си към нея. — Облечи я. — Тонът му бе все още твърде строг, но той седна на една от църковните пейки, за да не изглежда толкова заплашителен. Изправен до това крехко същество, изглеждаше направо като някакъв недодялан великан. — Седни тук.

— Няма да говоря повече — промълви тя с несигурен глас. — Каквото и да ми сторите.

Вероятно болезнените спомени бяха нейното най–слабо място. Трябваше обаче да признае пред себе си, че не знае точно как да се възползва от тях.

— Остани — рече той вяло. — Няма да настоявам повече. Ако искаш разказвай, ако не искаш — недей.

Тя се поколеба за миг и го изгледа изпитателно. После пое мантията му, уви се в нея, но не седна.

— Защо трябва да оставам?

— Не знам точно… — Вероятно си губеше времето с нея. Бе сторил всичко възможно, за да изкопчи нещо от устата й. Прозорецът бе счупен и не му оставаше нищо друго, освен да се срещне с Янус — той щеше да занесе вестта до Казан, а след това щеше да се отправи към Самда, за да издири Погани. Дори и момичето да знаеше нещо важно, прозорецът вече не съществуваше, дяволите да го вземат! Само че не биваше да оставя нещата току–така. Небров не биваше да го изпревари и да открие нещо, за което той, Джордан, не е известен. Погледът му отново се спря на отвора, по който все още висяха парчета назъбено стъкло.

— Колко странно? По едно и също време двамата с теб се озоваваме на едно и също място… Вярваш ли в намесата на съдбата?

— Не.

— А аз вярвам. Всмукал съм тази вяра още с майчиното мляко. Защото в жилите на майка ми течеше и татарска кръв. — Погледът му не се отместваше от празната дупка на прозореца. — Градът е оплячкосан и хората са го напуснали, но не се знае дали войските на херцога няма да се върнат обратно. Двамата с брат си сте полугладни и окъсани, но въпреки всичко ти си избрала точно този момент, за да дойдеш на това място. — Защо?

— А вие защо сте дошли? — отвърна тя на въпроса с въпрос.

— Чух за несравнимата красота на прозореца и реших да го купя, за да си го занеса у дома.

— Сигурна съм, че сте искали да го откраднете!

— Ти просто не разбираш…

— Искали сте да го откраднете — повтори тя упорито.

— Щом настояваш толкова… добре, исках да го открадна — рече той и отвърна на погледа й. — А ти защо си тук, кажи?

Ясните й, искрящи очи се изплъзнаха от неговия поглед.

— Трябваше да проверя лично дали е още тук или не.

— Защо?

Тя не отвърна.

— По–умно ще е от твоя страна, ако ми отговориш.

Този път погледът й се впи предизвикателно в лицето му, а от думите й заструи презрение и подигравка:

— Чух за несравнимата красота на прозореца и реших на всяка цена да си го занеса у дома.

Какво храбро девойче! Страхува се, но не се предава. В този миг обаче не биваше в никакъв случай да издава възхищението си.

— Може би ще трябва да ида в градината и да се заема с брат ти. Сигурен съм, че от него ще получа бързо необходимите ми сведения.

— Оставете го на мира!

— Кажи ми истината тогава!

— Защото прозорецът ми принадлежи! — изтръгна се от устата й.

Боже Всемогъщи. Едва успяваше да прикрие обзелата го възбуда.

— Мисля, че папата няма да се съгласи с теб. Нали знаеш, църквите и всичко в тях е собственост на Бога и на папата.

— Прозорецът е мой — отвърна тя разгорещено. — Миналата година, преди смъртта си, баба ми го подари.

Той успя да запази тона си равнодушен.

— Колко мило от нейна страна! И с какво право, моля, ти е направила този скъп подарък?

— Защото прозорецът е нейна творба. Каза ми още, че църквата не ни е платила за извършената работа и затова той все още е наш.

— Опасявам се, че не ти е казала истината. Прозорецът е създаден от ръцете на Антон Погани, големия майстор.

Тя поклати глава.

— Да, това е дядо ми. Само че не той е майсторът. Прозорецът е дело на моята баба.

Той вдигна недоумяващо вежди.

— Жена? — Едва ли някоя жена може да притежава толкова талант — та нали прозорецът се състоеше от двадесет и три части, изобразяващи възхода на човека от пръстта до влизането му в рая.

— Да, дядо ми е представил произведението като свое. Никой на този свят не би приел творба, дело на женски ръце. Само че тази работа винаги е била вършена от нашите жени.

— Винаги ли?

Тя кимна с глава.

— Вече пет века жените от нашия род творят произведения на изкуството от стъкло. Всички ние овладяваме това умение в най–ранна възраст. Мама твърдеше, че съм извънредно талантлива и някой ден ще мога да се равнявам дори с баба.

В душата му припламна надежда.

— А познаваш ли добре небесния прозорец?

Независимо от подчертано равнодушния му тон тя се сепна и стана предпазлива — реакция, която не биваше да се допуска. Затова той реши да отстъпи и смени незабавно темата.

— А какво правят мъжете от вашия род докато жените творят?

При тези думи напрежението я напусна.

— Правят каквото си искат. Защото са обезпечени материално.

— С други думи, жените хранят семейството и отгоре на всичко осигуряват благосъстоянието на мъжете си, така ли?

Тя смръщи чело.

— Разбира се, това спада към нашите задължения. Винаги ние сме… защо ме гледате по този начин?

— Прости ми, но всичко това ми се струва малко странно.

Тя се раздвижи нетърпеливо.

— Сега трябва обаче да тръгвам. Алекс ме чака.

— И къде смяташ да идеш? Предполагам, че домът ти е в развалини, както и всичко останало в Таленка.

— Домът ни не бе тук, а недалеч от Самда.

Самда се намираше на седемдесет мили в западна посока.

— Е как тогава сте се придвижили до Таленка?

— Пеша.

Дори и на кон пътуването от Самда през опустошената страна бе мъчително и опасно, а това полудете си бе пробило път до църквата без всякакво превозно средство.

— Имаш ли роднини в Самда?

— Не, никъде никого си нямам — изрече тя с безизразен глас.

Той изпита усещането, че всичко се подрежда по най–добрия начин. След всички тези кръвопролития, на които бе свидетел, съдбата като че ли най–сетне се смили над него. Щеше дори да си спести пътя до Погани. Защото джеделарът сам дойде при него.

— В такъв случай идваш с мен.

Тя го гледаше като замаяна.

— Ела с мен — повтори той. В очите му проблесна дръзко пламъче. — Сега разбирам, че срещата ми с теб е Божи дар, а Божия дар не можеш да отхвърлиш току–така.

Мариана отстъпи боязливо назад. Погледът й издаваше, че го смята за полудял. В този момент той наистина не бе далеч от лудостта. Отчаянието и яростта бяха отстъпили място на надеждата.

— Нима наистина мислиш, че ще се справиш без помощ? Та нали Алекс се нуждае от топла храна и дрехи. Аз мога да ги осигуря.

Тя се поколеба за момент.

— Защо… искате да ми помогнете?

— Може би искам да изпълня едно чисто човешко задължение и да помогна на две клети сирачета — отвърна той с ирония в гласа.

Бистрите й сини очи се опитаха да разгадаят изражението му.

— Мисля, че вие не сте добър човек.

— Думите ти не са глупави, но не си напълно права. Аз върша добро… когато поискам. И ето на, сега поисках. Според мен вие двамата сте извадили голям късмет, защото срещнахте мен.

Тя поклати глава, без да отмества поглед от него.

Той осъзна огромното й желание да бъде убедена. Трябваше само да произнесе думите, които тя очакваше. Все още обаче не бе наясно как точно да подходи към нея. Обикновено жените правеха всичко, което пожелаеше — още от най–ранна възраст притежаваше както чар, така и дар слово. В този момент обаче никак не му се искаше да лъже това изоставено същество с големи красиви очи.

— Права си. За мен пътят на дълга е нещо безкрайно скучно и винаги съм го избягвал. — Той се поколеба за миг, но след това продължи с решителен тон: — Е добре, наистина съществува причина да ти предложа помощта си, но в момента не възнамерявам да я издавам. Ако пожелаеш да дойдеш с мен, условията ще диктувам аз. В такъв случай ще трябва да ме слушаш, и то без да задаваш въпроси. Аз от своя страна ти обещавам, че за вас двамата ще има храна, покрив и сигурност, поне докато сте под моето покровителство. Не дойдеш ли с мен, ще останеш сред тези развалини, а брат ти ще умре от глад.

При тези думи той се обърна и пое по централната пътека на църквата. Бе поставил всичко на една карта. Разбира се, изобщо не възнамеряваше да я оставя тук и ако се наложеше, щеше дори да я отвлече. Предпочиташе обаче тя сама да вземе правилното решение.

— Почакайте!

Той спря на място, но не се обърна.

— Идваш ли с мен?

— Да. — Мариана се забърза след него. — Да, идвам — повтори тя припряно, но не пропусна да добави: — Само за малко. Сега–засега Алекс ще остане в градината — първо трябва да се убедя, че сме в безопасност. Ще му занеса нещо за ядене, както и завивки.

— Както искаш. Но няма да е лошо, ако побързаш с решението си. Смятам да напусна този град на разсъмване.

— Много е рано — отвърна тя, обзета от паника.

— На разсъмване — повтори той. — Впрочем как те нарече момчето? Мариана ли?

— Да, Мариана Сандърс.

— Сандърс ли? — Той разтвори тежката врата пред нея. — Името не е тукашно.

— Баща ми беше англичанин. — Тя го изгледа косо. — Като вас.

Той се досети, че при вида на счупения прозорец, без да иска бе изругал на английски.

— А майка ти?

Тя се загледа някъде настрани.

— Беше тукашна, от Монтавия. — За да не остане по–назад, и тя го попита бързо: — А какво търси англичанин като вас в Монтавия?

— Доставя му удоволствие, затова е дошъл насам — отвърна той иронично. — Не си ме питала още за името ми. Трябва да проявиш по–голям интерес към своя спътник, иначе ще вземе да се обиди.

— Добре де. Как се казвате? — попита тя нетърпеливо.

Той направи церемониален поклон.

— Джордън Дрейкън, на вашите услуги, госпожице.

Двамата поеха надолу по стъпалата, но в този момент вятърът се засили. Тя се намръщи.

— Застудява. Трябва ми завивка за Алекс. Не мога да го оставя така без…

— Джордън, какво се бавиш още? Ще рече човек, че си взел светото причастие — долетя до тях гръмотевичен глас.

Мариана се закова на място. Към тях се приближаваше някакъв висок мъж. В нейните очи Джордън Дрейкън изглеждаше твърде висок, но със своите почти два метра този човек бе истински гигант.

Великанът отметна глава и се разсмя гръмогласно.

— Трябваше да се досетя, че ще откриеш някоя жена дори и в това забравено от Бога място. — Приближи се още няколко крачки и луната освети лицето му. То бе не по–малко страховито от неговата фигура. Вероятно бе около четиридесетгодишен и изражението му свидетелстваше, че има зад гърба си бурен и метежен живот. Носът му бе счупен, а буйната прошарена коса обрамчваше скули, изсечени сякаш от гранит. От лявото око до ъгълчето на устата преминаваше дълъг, бял, назъбен белег.

— Не се бой — опита се да я успокои Джордън. — Това е Грегор. Няма да ти стори нищо лошо.

Не знам дали да му вярвам, помисли тя, обзета от паника. Погледът й се спря на мъжете, които чакаха на коне в подножието на стъпалата. Бяха поне петнадесет души като някои държаха в ръцете си запалени факли. Изглеждаха диви и жестоки — точно както този Грегор. На главите си носеха черни кожени шапки и странни бели връхни дрехи с подплата от лисича и овча кожа. Бяха обути в ботуши до коленете, над които се развяваха широки старинни панталони. По седлата им бяха окачени пушки, а на коланите висяха дълги мечове. Можеше ли изобщо да не тръгне с Дрейкън? Отговорът на този въпрос бе ясен. Алекс бе болен и се нуждаеше от топлина и грижи, а този мъж изяви желание да му помогне.

— Грегор, остани на място. — Великанът се закова на петото стъпало, а Дрейкън се обърна към нея. — Никой няма да ти стори зло. Имаш думата ми.

Тя си спомни, че когато я увещаваше да тръгне с него, той не прибягна до лъжа. Предостави й сама да реши и тя взе своето решение. Сега вече не биваше да проявява малодушие. Изправи се като свещ от мястото си и извика властно:

— Кажете му да донесе завивка за Алекс.

Само за миг по лицето на Джордън пробяга неясна гримаса.

— Веднага, госпожице. — Той се обърна към Грегор. — Иди и донеси завивка за дамата.

Грегор кимна с чорлавата си глава и се завтече обратно по стъпалата към гигантския си кон. Отвори дисагите и извади оттам завивка от овча кожа. После се обърна кръгом и се затича обратно нагоре, взимайки по три стъпала наведнаж. Изправи се пред Мариана, усмихна се добродушно и й подаде завивката.

— Заповядай. Именуват ме Грегор Дамек. Знам, че съм грозен като чудовище, но все пак деца не ям. Честна дума.

От страховитото му лице я гледаха две топли кафяви очи. Мариана пое завивката. В сърцето й се пробуди симпатия към този човек.

— Аз… аз съм Мариана — изрече тя пресекливо.

— А сега занеси завивката на брат си — обади се Дрейкън. — Ще разпънем лагера в северния край на града. Ще се сгреете на огъня и ще получите топла храна. — При тези думи той се обърна и се заспуска по стъпалата. — Стига да ми имаш доверие, разбира се.

Той бе дошъл на това място заради прозореца, следователно не можеше да му има доверие. Но той бе и англичанин… а за какво му е на един англичанин прозорецът? Ами ако й е казал истината? Дали да не му се довери… поне мъничко?

— Почакайте малко. — Тя посегна към закопчалката на врата си. — Мантията ви.

— Можеш да ми я върнеш и по–късно. — Той скочи пъргаво на седлото и с ръка даде знак на хората си. Облеклото му го отличаваше от останалите. Тесните тъмносини панталони, артистичният шал около врата и елегантното сетре й напомняха начина, по който се обличаше баща й, когато приемаше гости от Англия. Въпреки всичко обаче Дрейкън не изглеждаше като чуждо тяло сред хората си. Тя почувства, че той бе не по–малко буен и див от останалите, но за разлика от тях силата му бе обуздана.

Ездачите потеглиха на север и не след дълго тропотът на конските копита заглъхна. Той отново й даваше възможност да вземе самостоятелно решение и този факт кой знае защо й вдъхна нови сили. Притисна завивката към гръдта си и се затича по стъпалата.

— Това дете е досущ като наплашено гълъбче. — Грегор хвърли поглед назад и видя как Мариана изчезна през църковния портал. Лицето му помръкна. — Тази страна гъмжи от безпризорни деца. Сърцето ми се облива в кръв като ги гледам тъй безпомощни.

— „Гълъбчето“ замалко да ме скопи — отвърна Джордън ядовито. — Едно ще ти кажа: Имаме си работа със сокол, а не с гълъб.

В погледа на Грегор припламна гняв.

— Значи си се опитал да й сториш нещо, така ли? Не те ли е срам — и то в църква!

— Глупости! Просто се защитих, когато „гълъбицата“ награби някакъв железен свещник и понечи да ми види сметката. Това е!

— Не разбираш ли, че я е страх? Брат й в църквата ли е?

— В градината.

Челото на Грегор се набразди.

— Отивам да ги доведа и двамата. Сигурно изобщо не смеят и да се приближат към нас.

— Не! Тя трябва сама да дойде при мен.

— Но аз си мислех, че…

— Прозорецът е счупен — прекъсна го Джордън. — Безсмислено е.

Грегор възкликна ужасен.

— Кой е сторил това?

— Според мен не е Небров. Предполагам, че са го счупили по невнимание, когато са нахълтали в града.

Лицето на Грегор се изкриви в гримаса.

— Не искам да съм на мястото на командира, допуснал тази грешка. Питам се също защо, тръгвайки към столицата, не е подсигурил защитата на Таленка.

— Защото е високомерен. Мислил си е първо да завземе земите на крал Йосиф, а после на спокойствие да се върне тук и да си присвои небесния прозорец. Но когато претърпял поражение, осъзнал, че се налага да побърза. Прозорецът му е необходим, за да се спазари с Наполеон. — Той спря за момент. — Когато разбрал обаче, че е унищожен, сигурно е решил да го възстанови и затова е тръгнал с войските си към дома на Антон Погани.

— Значи е отишъл при създателя на прозореца, така ли?

— Така мислят всички, но твоето „гълъбче“ ми обясни, че прозорецът е сътворен от ръцете на баба й. — После разказа на спътника си всички подробности, които бе научил от Мариана.

Грегор подсвирна тихо с уста.

— Бедното момиче. Вече не се учудвам защо си толкова добър към нея.

— Какви ги дрънкаш? Не може и дума да става за доброта. Не чу ли какво ти казах? Тя не си признава, обаче познава прозореца отлично. Убеден съм. Отгоре на всичко тя самата е била обучавана в изкуството на многоцветния стъклопис. Не е изключено един ден да достигне уменията на баба си. Може вероятността да не е много голяма, но пък е единствената, която ни остава.

— Изслушах те. — Лицето на Грегор засия. — Не се срамувай от проявената добрина. Знам, че ти се иска целият свят да те смята за коравосърдечен злодей и затова ти обещавам, че няма да издам никому какво добро сърце носиш в гърдите си.

— Не съм добро сър… — Джордън замълча и повдигна рамене. — Пък и девойчето едва ли ще се съгласи с теб. Защото вече ми съобщи, че не съм добър човек.

Грегор отново погледна назад.

— Все още си мисля, че ще е по–добре да я доведа. Да не вземе да ни избяга?

Зад първия ъгъл Джордън запря коня си.

— Няма да избяга. Сега тръгваш обратно към църквата и заставаш в сянката на магазина от другата страна на улицата. По същото време Нико да наблюдава задния вход към градината. И внимавайте да не ви види, когато поеме към нашия лагер.

— А ако не тръгне към лагера?

— В такъв случай ще я доведеш ти.

По лицето на Грегор премина сянка.

— Тя мислеше, че е свободна да решава. Значи не си й казал истината, така ли?

— Не съм я излъгал. Тя е напълно свободна да вземе правилното решение. Нали знаеш, понякога се налага и на сокола да му нахлупиш шапчица на очите, за да литне във вярната посока. И престани да ме зяпаш така, сякаш ще сторя някакво зло на твоето птиченце. Не исках да прилагам насилие, понеже знам, че с мед се постига повече, отколкото с лимон. Трябва да я вразумя и не ми се ще отново да се нахвърли отгоре ми с острите си нокти.

Чутото не допадна никак на Грегор. Неведнаж бе виждал как Джордън предлага мед на жените, споделяше сладостта му с тях, а после се отдръпваше и ги изоставяше.

— Не са хубави тези работи. Тя не е като жените, с които си бил. Много е уязвима.

— Говориш така, сякаш искам да я вкарам в леглото си — отвърна сухо Джордън. — Нали самият ти каза, че е още дете?

— На колко години е?

— На шестнадесет. Аз да не съм прелъстител на деца.

Думите му отговаряха на истината. Джордън предпочиташе зрели, опитни жени и отблъскваше младите, невинни създания, които му предлагаха в Казан или Лондон. Но инстинктът не лъжеше напълно Грегор, в отношението на Джордън към момичето имаше нещо необичайно.

— Нуждаеш се от джеделара, нали? Мисля, че би сторил почти всичко на този свят, за да се добереш до него.

— Е, в такъв случай не се безпокой за нея. Ще трябва да измине някоя и друга година преди да ми го даде. А може и да не успее изобщо. — Той пришпори коня си. — Ще се видим по–късно в лагера. — Хвърли за последен път поглед назад и добави:

— И още нещо, приятелю… Ако ти хрумне да пуснеш гълъбчето на свобода, не забравяй, че в тази забравена от Бога страна я очакват само две възможности: гладна смърт или проституция.

Аргументът е повече от убедителен, помисли си Грегор мрачно и проследи с поглед отдалечаващия се Джордън. Джордън бе корав мъж и стана още по–непреклонен, откакто взе присърце делото на Казан, но каквото и да имаше наум спрямо момичето, то щеше да е по–добро за него от онова, което я очакваше тук.

— Нико! — Той обърна коня си и махна с ръка на набития млад мъж, яздещ в края на групата. — Съжалявам, но почивката ти се отлага. Има работа за теб.

Лагерният огън пламтеше ярко — светлина в мрака, която я привличаше неудържимо.

— Мариана? — Ръката на Алекс се вкопчи още по–здраво в нейната. — Наред ли е всичко?

Не знам, помисли си тя отчаяна. И наистина не знаеше дали ще намери сигурност. Бе прекарала часове наред в църквата, обзета от тежки мисли. Вярно, че спътниците на Дрейкън бяха диви и необуздани, но пък той самият… Да, какъв ли бе самият той?

Брутален, корав, умен. Макар срещата им да бе краткотрайна, той успя да изяви всички тези качества. Но заедно с това тя прозря и твърдата му решителност, прямота и честност. Но как бе възможно, запита се тя, честността му да върви ръка за ръка с лъжата и измамата. Защото по въпроса за прозореца той явно премълча нещо важно.

Алекс се притисна към нея и се разкашля.

— Мирише ми на ядене, Мариана. Много, много съм гладен.

Дрейкън й обеща храна, топлина и сигурност за Александър, а тя от своя страна не пое никакви задължения. Ако по–късно почувстваше заплаха, все някак можеше да избяга. Но дотогава Алекс щеше да оздравее и да възвърне силите си.

— Скоро ще се нахраниш. — Затъна го плътно със завивката от овча кожа, пое дълбоко дъх и храбро закрачи към лагерния огън.

Глава втора

Около огъня плътно един до друг бяха налягали спящи мъже, загънати в завивки. Единствено Джордън седеше буден, с поглед, вперен в огъня. Вдигна очи, едва когато тя пристъпи в осветения кръг.

— Забави се — рече той тихо, а после се обърна към Алекс. — Момче, та ти направо си посинял от студ. Ела по–близо до огъня.

Алекс отправи питащ поглед към Мариана, тя кимна утвърдително и той отиде до пламъците. Усети жегата и пусна завивката на земята, след което с щастлива въздишка протегна ръце над огъня.

— Колко е топло и хубаво тук.

— Да, така е. Особено в такава сурова нощ. — Джордън посочи към котлето над огъня, в което нещо вреше. — Рагу от заек. Взимай лъжицата заедно с паницата и действай.

— Аз ще му сипя. — Мариана се изстъпи напред, но Дрейкън поклати глава и тя се закова на място. — Той не е напълно здрав — заобяснява тя, — та затова…

— Щом като може да стои прав, сигурно и лъжица ще може да държи. — Той се изправи на крака, разгъна още една завивка недалеч от своята и седна отново. — Ти си тази, която не може да се държи на краката си. А сега сядай.

Алекс си сипа припряно рагу в дървена паница, а тя приседна с видимо нежелание върху кожената завивка. Огънят излъчваше приятна топлина. Прииска й се да въздъхне доволно като братчето си.

— Длъжна съм да помогна на Алекс.

— Аз ще му помогна.

В осветения кръг изникна Грегор. Той напълни своята паница и приседна от другата страна на огъня.

— Ела, момко, седни до мен. Гладен съм като вълк, а сигурно и ти. — Той наистина приличаше на вълк с безброй битки зад гърба си.

Мариана бе убедена, че Алекс не ще посмее да седне до него. Момчето се вторачи в Грегор и се обади с пресеклив глас:

— Ти носиш много особени дрехи.

Грегор забеляза удивлението, изписано по лицето на Мариана и се усмихна широко.

— А, разбирам, ти си си помислила, че се страхува от мен, нали? Трябва да знаеш обаче, че децата са по–умни от нас, възрастните. Те разчитат преди всичко на чувствата си, а не толкова на очите. — После отново се обърна към Алекс: — А твоите чувства не те лъжат, момко. Дрехите ми може и да са различни, но не и душата ми. И освен това облеклото ми бие на очи единствено в тази пуста, равнинна страна. У дома, в Казан, ти ще бъдеш този, който ще бие на очи.

— Казан! — Погледът й се насочи на север, където високи, пурпурно оцветени планини разделяха Казан от Монтавия. До този момент все още не бе срещала човек от тази дива, легендарна страна. Казан бе негостоприемна планинска държава, а жителите й бяха известни като непреклонни бойци, които се отнасят с недоверие към всички чужденци. Някога баба й разказваше, че е избягала от Русия в Казан, но въпросите на Мариана за тази страна така и не получиха ясен отговор. Монтавия и Казан не търгуваха помежду си. Страната поддържаше може би някакви търговски отношения единствено с Русия, северния съсед. Казан не се намеси във войната между Небров и крал Йосиф, но въпреки всичко Грегор твърдеше, че е дошъл в Монтавия тъкмо от тази загадъчна страна. — Какво правите тук, сред нас?

— В момента правя едно–единствено нещо: храня се в компанията на ей този момък — отвърна Грегор и изкриви лицето си в комична гримаса. — Не обичам да ям самичък, хващат ме колики.

Алекс изхихика, заобиколи огъня и се намести до Грегор. Великанът кимна удовлетворен.

— Питаш какво върша в скучната ти страна ли… — Той си взе още една хапка от рагуто и посочи с глава към Джордън. — Ами, изпълнявам си задълженията и предпазвам Джордън от посегателствата на слабите и малки момичета. Впрочем ти наистина ли си го атакувала със свещник по най–интимните му части? Убеден съм, че много жени биха…

— Я по–добре яж — прекъсна го Джордън. — По–добре си напълни устата с ядене, отколкото с глупости. Ако не престанеш, заминаваш веднага на пост — приключи той, натъртвайки на всяка своя дума.

— Искаш да замръзна? Как може да си толкова жесток — въздъхна Грегор с хитра усмивка на уста, след което продължи да се храни.

— Къде е Нико? — попита Дрейкън.

— Нали ми каза да не си отварям устата? — Грегор преглътна поредната хапка. — Обикаля града. По всичко личи, че жителите са го напуснали, но знае ли човек… — Той загъна раменете на момчето с още една завивка. — Давай, изгреби всичко до дъно. Иначе никога няма да станеш голям и силен като мен.

Алекс само поклати глава.

— Мисля, че колкото и да ям, никога няма порасна толкова — рече той и послушно натопи лъжицата си в ароматичната смес.

Джордън подаде паница с рагу на Мариана.

— Сега доволна ли си?

Изобщо не беше доволна. В главата й се блъскаха въпроси и страхове, но тя все пак кимна и се нахвърли върху яденето. Заешкото бе доста жилаво, но гъстият вкусен сос компенсираше този недостатък. Тя съзря неясните очертания на непознат мъж — Грегор го бе нарекъл Нико — който се приближи и си сипа храна. От другата страна на огъня Грегор си приказваше тихичко с Алекс, но тя не бе в състояние да долови нито дума. Дрейкън не отместваше поглед от нея, но държането му изобщо не я засягаше. Мразовитият вятър свистеше по склоновете на планината, но за пръв път от много време насам тя бе на топло и сухо и се нахрани истински — без да разчита на случайно намерени огризки.

— Още малко? — попита Дрейкън, когато тя опразни паницата.

Тя поклати глава. Чувстваше се сита. Пълният стомах внушава измамна сигурност и мнимо доволство, помисли си. Погледна над пламъците и видя, че Алекс заспива, сгушен в Грегор. Почувства се по–спокойна. Вярно, че е по–добре да спи в легло, отколкото на твърдата земя, но пък огромната фигура на Грегор го предпазваше от острия вятър. Той й намигна дяволито, легна до момчето и придърпа завивката над двамата. Този човек се държи много мило, но по–добре да съм до Алекс, когато се събуди, помисли си тя. Сигурно е ужасно сутринта да съзреш до себе си такова лице.

— Нищо няма да му се случи на малкия — обади се Дрейкън с тон, издаващ нетърпение. — Лягай и заспивай. Ще припаднеш от умора.

— Не съм уморена. — Тя изправи демонстративно тялото си. — Трябва да разговаряме… трябва да ви задам някои въпроси…

— Несъмнено това ще бъдат въпроси, на които няма да отговоря.

— Искам да ви питам нещо за прозореца. — Тя издържа втренчения му поглед. — Настоявате да дойда с вас заради него, нали?

Той се поколеба за миг, след което кимна с глава.

— Да.

— Смятате, че съм в състояние да го възстановя, така ли?

— Надявам се.

— Защо?

— Какво знаеш за Наполеон Бонапарт?

Наполеон. Имаше съвсем смътна представа за императора на французите. Опита да си припомни какво й разказваше някога баща й за императора. Той се възхищаваше от блясъка на този мъж. Майка й обаче бе на друго мнение. Според нея Наполеон няма да се спре докато не завладее цяла Европа. Две години преди това императорът бе достигнал до границите на Монтавия и в страната се занизаха дни, изпълнени с напрегнато очакване и тревожни слухове. Обаче френската армия продължи пътя си и хората си отдъхнаха. После Небров разпали гражданска война — в Монтавия настана хаос и Наполеон бе забравен много бързо.

— Знам само, че е обсебен от мания за власт като всички вас.

— Много повече от нас. Трябва да го спра по някакъв начин.

— За да заграбите вие всичко в ръцете си, така ли?

Той изобщо не обърна внимание на последните й думи.

— До този момент той се двоумеше дали да нападне и тази част на света, но скоро ще го стори. — Погледите на двамата се срещнаха. — Джеделарът не бива да попада в ръцете му. — При тези думи Мариана се разтрепери цялата — Нима си мислиш, че Небров е единственият, който знае в какво се състои същината на прозореца?

Тя се опасяваше, че англичанинът може и да е наясно с истината, но вътрешно се надяваше, че греши.

— Този прозорец е ценен, защото е извънредно красив и… изпълнен със знание — добави той тихо. — Ти си само едно момиче, което трябва да закриля братчето си. Пази се, пази се да не се забъркаш в игра, чиито правила не разбираш. Дай ми онова, което искам, а аз ще се погрижа за вашата сигурност.

— За да го използвате по свое усмотрение, нали? С нищо не сте по–добър от французина. Защо тогава да избирам между вас двамата?

— Защото избереш ли мен, избираш сигурността.

— В такъв случай няма да избера нито вас, нито Наполеон — отвърна тя остро, — и никой не ще се възползва от уменията ми. Просто ще вървя по своя път и ще върша, каквото си поискам.

Той я изгледа с присвити очи.

— И какво ще правиш с джеделара?

— Повтарям, ще правя с него, каквото си поискам. — Тя го стрелна сърдито с поглед. — И не е необходимо да давам обяснения какво смятам да предприема със своята собственост.

Той я изгледа изпитателно.

— Мисля, че все ще се споразумеем някак… Предлагам обаче сега–засега да забравим прозореца.

— Няма да го получите — рече тя упорито. — Никога.

Той се усмихна едва–едва.

— По–късно пак ще поговорим.

Тя го погледна със смесица от страх и възхищение. До този момент не се бе усмихвал и изведнаж тя осъзна, че е извънредно привлекателен мъж. Никога не бе виждала толкова красиво очертани устни, а усмивката му бе направо неотразима и придаваше на неправилните черти очарование, което на секундата смекчи гнева й. Сякаш само за един миг пред нея се изправи съвършено друг човек — чаровен и убедителен.

Истински Луцифер, помисли си тя, маг, фокусник, заклинател. Ако някой ден сътвореше свой небесен прозорец, щеше да използва този мъж като модел за принца на мрака.

Глупаво е да се поддаваш на страха си, каза си тя. Щом като си разпознала Сатаната, значи си длъжна и да се пребориш с него.

Усмивката му угасна и той отново се загледа в огъня.

— Не ти ли е минавало още през ум, че Небров може да те издирва?

Изреченото от него бе част от кошмара, който я преследваше от онази нощ.

— Аз… мисля, че той не ни е видял. Мама каза да се скрием в гората. — Млъкна за миг и добави убедено: — Не! Със сигурност не е знаел, че и ние сме там.

— Бъди уверена, че Небров не се е отказал от замислите си… дори и след смъртта на майка ти. Вероятно е претърсил дома ви, а хората му са разпитали съседите ви до един.

— Не е имал време. Войските на краля държаха града в ръцете си, а за главата на Небров бе обявена награда. Мама мислеше, че той не ни застрашава, но… домът ни бе извън града и… — Тя потрепери цялата. — Сякаш отново чувам ругатните му, преди да скочи на коня си и да изчезне. Бе извън себе си от гняв.

— Щом като е поел такъв риск, вероятно ще се върне пак или поне ще изпрати съгледвачи. Съседите ви положително ще им разкажат всичко за теб… и за Алекс. — Той замълча за момент. — Самият аз използвах брат ти, за да получа желаните сведения. Мислиш ли, че Небров ще действа другояче?

— Не — отвърна тя, останала без глас. Прилоша й. На този свят не съществуваше по–голям изверг от Небров. — О, не!

— Уверявам те, че той не е само жесток, а и извънредно решителен мъж. И не се отказва лесно от намеренията си.

Думите му прозвучаха толкова убедително, че тя не успя да сдържи любопитството си.

— Срещали ли сте се вече с него?

— Многократно. — Той долови как тя инстинктивно се отдръпна от него и поклати глава. — Владенията му граничат с Казан, но той разбра доста бързо, че ние не сме лъжица за неговата уста. Именно поради това реши да нападне кралството на брат си.

Обзета от страх, тя се загледа в мрака, обгърнал развалините на Таленка. Небров опустоши Монтавия и изтреби населението почти до крак, за да удовлетвори властническите си въжделения.

— Ще се съгласиш с мен, че се налага да отпътувате с Алекс колкото се може по–далеч от Монтавия, нали? Погледът й потърси лицето му и той й кимна окуражително. — Например в Англия.

Англия. Баща й понякога разказваше за тази чужда, далечна страна. Той обичаше Монтавия и мразеше родината си.

— Нима искате да ни заведете в Англия?

— Мисля, че там Алекс най–сетне ще бъде в безопасност.

И нито дума за нейната собствена безопасност. Какво странно, объркващо разбиране за честност, помисли си тя. Не й обещаваше сигурност, тъй като самият той представляваше заплаха за нея.

— По–добре иди да се наспиш — усмихна се той. — Сутринта е по–мъдра от вечерта и тогава сигурно ще вземеш правилното решение. Той я побутна нежно върху кожите и я зави. — Заради Алекс.

Да спи ли? Идеше й да се разсмее на глас. Как би могла да заспи, след като този човек искаше да я заведе в далечна страна. Страна, в която щеше да се чувства зависима от неговите прищевки и по–безпомощна от когато и да било.

Той полегна встрани от нея и се зави грижливо. Единствено прашенето на огъня нарушаваше тишината.

— За Бога, спри веднага да трепериш — извика грубо Джордън.

Самата тя не бе забелязала, че трепери. Напрегна мускулите си, но не може да спре треперенето.

— Мисля, че… ми е студено.

— А аз пък мисля, че ме лъжеш. — Той седна на мястото си. — В църквата реших да не ти обръщам внимание, но лека–полека започва да ми омръзва — не се опитвай да ме заблуждаваш, че си силна като Грегор. — Внезапно той се озова до нея и ръцете му я обгърнаха.

Тя се изплаши и се опита да се отскубне.

— По–спокойно — рече той дрезгаво, вземайки я отново в прегръдките си. — Няма да ти сторя нищо лошо. — Гласът му прозвуча грубо, но ръцете, с които отмахна косата от челото й бяха нежни и меки. — Днес никой не ще те нарани. Не се страхувай.

— Да, но се страхувам. — Докато съществуваха Алекс и джеделарът страхът бе единственият й начин да се защити. Треперенето й премина в продължителен спазъм, зъбите се впиха в долната устна.

— Съжалявам. Не знам защо… аз оттогава…

Той изруга тихо, а след това легна до нея и я привлече към себе си. Тя отново понечи да се отдръпне, но той я притисна върху завивката и се взря право в очите й.

— Я ме погледни, по дяв… Мислиш ли, че ще те нараня?

Тя се втренчи отчаяно в него. Светлозелените му очи пламтяха — ясни, хипнотични, победоносни. Почувства, че му вярва и поклати глава. Той придърпа главата й към рамото си и я притисна здраво. Миришеше на необработена кожа, мускус и на пушека от боровите цепеници в огъня.

— Не се безпокой — прошепна той. — Ти си изплашена и изморена до смърт и в това няма нищо чудно. Освободи се от страха. Отхвърли го от себе си.

Топлина. Сигурност. Сила. Сякаш отвсякъде бе обградена с невидима сила, която не пропускаше злото да я достигне. Да можеше поне за миг да полежи така и да поеме още от неговата сила…

— Така вече е добре. — Гласът му я погали като слънчев лъч и по тялото й се разля топлина. Винаги свързваше гласовете на хората с някакъв цвят — неговият бе наситеното червено на бургундското вино. — Не се тревожи за нищо. Позволи ми да се погрижа за теб. Отпусни се, а аз просто ще те прегърна.

Всъщност не бива да стоя неподвижно, помисли си тя замаяна. Почувства, че е опасно, ако остане да лежи така. И не защото щеше да й стори това, което сполетя майка й, а защото я обзе странното усещане, че се слива с него. Не можеш да се бориш с някого, след като си станал част от него, мина й през ума.

Борбата щеше да продължи на следващия ден, когато възстанови силите си. В момента се чувстваше в безопасност и това бе най–важното. Колко странно — да свързва спокойствието и сигурността си с човек като Джордън Дрейкън. Но не биваше да се учудва — през целия този ден всичко бе с главата надолу.

Не, така не можеше да продължава! Задъхана, тя се откъсна от него и седна като придърпа завивката до брадичката си.

Той се изправи рязко и тя реши, че ще я привлече със сила към себе си, но не последва нищо подобно. Той просто се подпря на лакът и я загледа.

— Има хора, които просто не могат да живеят, без да се самоизмъчват. Така ли е?

— В момента ме измъчва едно–единствено нещо. — Тя навлажни устните си. — Уморена съм до смърт. Може ли да си легна спокойно?

Той се усмихна дяволито и се отмести встрани.

— За мен е удоволствие. Никога не отказвам на една… — В погледа й обаче се появи нещо, което го накара да спре насред дума. — Не ме гледай така. Проклятие! Понякога човек говори какво ли не!

Усмивката му изразяваше неприкрита чувственост. Тя не можеше да допусне дори и за миг, че той ще изпусне някоя необмислена дума ей така. Колко ли жени са му минали през ръцете, за да възникне тази инстинктивна реакция, запита се тя?

— Преди малко бе убедена, че си на сигурно място. Уверявам те, че нищо не се е променило — рече той тихо и приседна. — Освен ако поради глупост не отхвърлиш нещо, от което се нуждаеш истински.

Тя легна отново и придърпа завивката.

— Не се нуждая от вас!

— Това, от което имаш нужда, е утеха и аз мога да ти я дам. — Тя обърна глава встрани, но почувства ясно, че той я гледа изпитателно. — Доколкото те познавам, сега отново ще те нападнат тежки мисли и ще се разтрепериш неудържимо.

— Временно проявих слабост, нищо повече. Нали ви казах, че съм уморена. Чувствам се вече по–добре.

— Глупости! Чиста лъжа!

Тя замълча.

— Разкажи ми за стъкларското изкуство. — При тези думи тя трепна. В гласа му прозвуча неподправено любопитство. — Не ми говори за прозореца. Него временно ще го оставим настрана.

Временно! Но по–късно въпросите ще завалят — когато този мъж реши, че е настъпил моментът да получи от нея онова, което желае.

— С какво точно се занимаваш?

— Защо да говоря за работата си? За вас тя не означава нищо.

— Ти обичаш ли я?

— Естествено. Що за глупав въпрос?

— Какво чувства те вълнуват, когато обработваш стъклото?

Всъщност никога не бе мислила по този въпрос. Просто работата й съществуваше и се бе превърнала в част от нея. Не бе в състояние да я отдели от живота си като например боята от някое стъкло.

— Различно е. Понякога изпадам в ярост.

— Защо?

— Излишно е да говоря. Няма да ме разберете.

— Сигурно си права. Но ако ми обясниш по–добре, може би…

Всъщност защо да не му отговори? Тази тема бе съвсем безопасна.

— Понякога вътре в теб изниква фигура, образ, но или ръцете ти не са достатъчно сръчни, или не улучваш цвета, или пък стъклото е дебело и слънцето не може да разгърне своя блясък.

— Слънцето ли?

— От слънчевата светлина стъклото оживява. Нашето изкуство не би съществувало, ако не съществуваше и сиянието на слънцето.

— Човек може да остане с впечатлението, че се прекланяш пред слънцето като пред някакъв Бог.

Тя се намръщи леко.

— Грешите! Аз не съм езичник!

— Не съм съвсем сигурен. А когато работата ти спори?

Как да опише удовлетворението, изпълващо душата й, когато творбата е завършена?

— Сякаш в мен нещо… избухва.

— Наистина ли? Сигурно е болезнено.

— О, не, нищо подобно. По–скоро е като треска, която те тласка напред, но усещането е чудесно. А после идва покоят. — Тя поклати безпомощно глава. — Нали ви казах, че няма да ме разберете.

— Напротив. Ти описа едно състояние, което познавам добре. — Спря за миг и се разсмя. — Дори много добре!

Тя повдигна учудено вежди.

— Да не сте художник?

— Надявам се, че един ден уменията ми ще прераснат в истинско майсторство. Моля те, разкажи ми за първата си творба.

— Бяха цветя. — Тя притвори очи. — Неголямо стъкло с жълти нарциси. Съвсем обикновени. Стара майка обожаваше цветята.

— Твоята баба те обучаваше, нали?

— Баба и мама. — Внезапно болката се появи отново. Мама!

— Какви бяха нарцисите — продължи той бързо. — Когато светлината преминаваше през тях, слънцето засияваше ли по–ярко?

Да, жълти цветя, окъпани в слънчева светлина, трептящите орнаменти върху рогозката на пода. Гордата усмивка на баба й.

— Да — прошепна тя. — Бяха прекрасни. Тогава всичко бе прекрасно.

— Нарцисите имаха ли си листа?

— То се знае. Бях едва четиригодишна, но никога не бих забравила да изобразя листата. Светлозелени… Не успях да постигна напълно техния естествен цвят, както стана с жълтото, но все пак въздействието им бе силно. — Тя се прозя. — Но стара майка ги хареса. Тя обичаше цветята. Всъщност това го казах вече.

— Не си спомням, може и да си го казала.

— Следващата година нарисувах рози за рождения й ден. Розови рози… Слънцето проникваше през тях и цветчетата бяха обагрени в злато. Този цвят се получи случайно, но баба разправяше наляво и надясно, че съм го създала съвсем съзнателно. На следващата година й подарих стъкло, което оцветих по всички правила, но и досега си мисля, че първото й хареса най–много.

Розови рози със златисти отблясъци, нарциси и спомени за отминали времена, изпълнени с любов и доброта. Всичко се сля в едно като багрите на стъклопис, гледана от много далеч.

— Мисля, че я разбирам.

Клепачите й се повдигнаха — в неподвижния му поглед се таеше нещо неуловимо и загадъчно. А очите искряха с онзи зелен цвят, цвета на нарцисовите листа.

— Разкажи ми пак за розите. Моля те — настоя той.

Тя почувства, че е говорила твърде много. Отблъсна го, но той сякаш я обгради от всички страни и се завърна. Така против волята й близостта помежду им порасна. Да, той спечели битката.

Не, всъщност победителят бе тя. Той разбуди в нея спомените от щастливото детство и успя да прогони болезнените мисли. И нямаше никакво значение какви са били същинските му подбуди. Той й направи подарък и този подарък щеше да я изцери и да й вдъхне нови сили за живот.

— Не. — Тя му обърна рязко гръб. — Розите са си мои. — Притвори очи и се опита да забрави присъствието му. Пред вътрешния й взор преминаха дните, в които имаше само весел смях и слънце, много слънце, а мама и стара майка я убеждаваха, че е успяла съвсем точно да придаде златистия оттенък на цветчетата…

— Събуди се, Мариана! — Алекс я разтърси с всички сили. — Побързай! Тръгваме за Англия! Нали знаеш, родината на татко!

Тя отвори очи и видя възбуденото му лице, надвесено над нея.

— Ще пътуваме на кораб, истински голям кораб! Джордън каза, че ще има много чайки и делфини и…

— Шшт. — Тя се изправи все още сънена от постелята, седна и отметна кичура от челото си. — Нека първо се събудя, а после ще… — Тя се сепна, виждайки Джордън, застанал зад Алекс — тъмна фигура на фона на сутрешното небе, обагрено от розови отблясъци.

— Алекс е прав — обади се мъжът и положи ръка върху раменете на момчето. — Крайно време е вече да тръгваме. — Той кимна по посока на близкото езерце. — Разсъни се хубаво, а след това ще закусиш хляб и сирене. Ще пътуваме цял ден. — Той се обърна и се отправи към Грегор, който си обуваше ботушите, седнал до огъня. Джордън искаше да я постави пред свършен факт — ето защо бе казал на Алекс за пътуването до Англия.

Тя се изправи на крака и се спусна по склона към водата. Алекс я последва.

— Трябва да стигнем пристанището Домайо, където корабът е хвърлил котва. Джордън каза, че до там има цял ден път.

Бузите му бяха зачервени и изглеждаше по–жизнерадостен от всякога. Бе възбуден от промяната в живота им и този факт я затрудняваше още повече при взимането на правилното решение. Какво да стори? Монтавия бе единствената страна, която познаваше. Не можеше да си представи, че трябва да я напусне.

Разбира се, можеше да остане и тук. Притежаваше умения, които щяха да й помогнат да намери препитание в столицата.

Всъщност едва ли щеше да си намери работа. Гилдиите нямаше да изтърпят присъствието на жена сред техните редици. Още майка й и баба й са били засегнати от тази традиция и са се борили срещу нея. Но как ли щяха да преживяват с Алекс, ако не й позволяха да изкарва прехраната си със своето изкуство? В резултат на войната Монтавия бе обедняла. Градовете, през които преминаха преди време, бяха пълни с хора, борещи се със зъби и нокти за единия хляб. Добре се чувстваха само леките жени и крадците.

Потрепери от ужас, когато си спомни ярко нарисуваните жени, които видя по пътя си. За нея такъв живот щеше да е непоносим.

Глупости. Разбира се, че щеше да понесе всичко. Заради Алекс. Но само в най–краен случай. Ако не успееше в нищо друго.

Джеделарът. От дете я учеха, че той е нейното призвание и е длъжна да търпи докато настъпи моментът за действие. Навремето тя научи от майка си наизуст както тайната, така и процедурата.

Да, но майка й така и не съобрази, че някой може да унищожи небесния прозорец. А Мариана не притежаваше умението да събуди джеделара за живот. Ето защо никой на този свят нямаше да я упрекне, че временно е потърсила закрила за Алекс и за себе си.

Англия.

Джордън Дрейкън се нуждаеше от уменията й и от джеделара, но не и от тялото й. Тръгнеше ли с него за Англия, нямаше да проституира и Алекс щеше да е в безопасност.

Погледна нагоре по хълма, където Грегор все още разговаряше с момчето. Джордън бе тъй сигурен, че ще успее да я подчини на волята си. Внезапно я заля вълна на ярост. Това не биваше да се случва. Тя щеше само да вземе онова, от което се нуждаеха двамата с Алекс, след което щеше да напусне Англия и да се отправи, накъдето си поиска.

Обърна се и си изми лицето.

— Побързай, Мариана — извика Алекс. — Грегор ми обеща, че ще яздя с него. Видя ли вече коня му? Купил го е в Казан. Казва, че там всички коне са като неговия. Как мислиш, дали е вярно?

— Не, мисля, че Грегор се е пошегувал. — Избърса лицето си, а след това поподреди и косата. — Не бива да вярваш на всичко, което ти разправят.

— Добър съвет. — Тя погледна нагоре и видя наблизо Джордън. — Грегор наистина обича да поукрасява историите си — продължи той. — Мисли си, че така животът става по–интересен.

— Вие обаче винаги казвате истината, нали — установи тя без всякаква ирония.

— Стига да е възможно. Не съм съгласен с Грегор. Просто си мисля, че лъжите само усложняват живота… а аз предпочитам простите неща. — Обърна се към Алекс. — Грегор те очаква.

Момчето буквално полетя нагоре по хълма.

— Ще яздиш заедно с мен — разпореди се Джордън. — Други коне няма. На идване бързахме и затова не взехме товарни коне.

— Няма значение. И двамата с Алекс не умеем да яздим.

Той повдигна учудено вежди.

— Така ли? В Англия ще се заемем с този въпрос.

— Не съм казала, че идваме с вас.

— Да, обаче ще дойдете. Ти си храбро момиче, но това не е достатъчно, защото изгледите ти са лоши. Ти си много интелигентна и разбираш отлично, че моето предложение разрешава проблемите ти.

— Ще се погрижа наистина да е така. Възнамерявам да взема всичко, което можете да ми дадете, но без да се обвързвам.

— Тази гледна точка не е нова за мен, тъй като ме е придружавала през целия ми живот. — От тона на думите му лъхаше бдителност и цинизъм. — Там е работата обаче, че от много години насам никой не е успявал да ме измами. Обичам предизвикателствата и винаги намирам начин да получа онова, което ми трябва.

— Този път няма да ви се удаде.

— Това означава ли, че ще се откажеш от работата си и няма никога да постигнеш майсторството, към което се стремиш? Не, не ми се вярва. Сега вече те познавам малко по–добре от вчера. Ти си влюбена в изкуството си, ти просто не можеш без него. То е твоята страст. — След което добави усмихнат: — А страстта е едно от нещата, които познавам отлично.

— Това обаче не означава, че ще създам небесен прозорец. Дори и да постигна необходимото умение.

— Вярно. Но тъкмо тук започва и предизвикателството. — Той се заизкачва по склона. — Убеден съм, че в душата си копнееш да сътвориш този прозорец. Също като мен. Когато пристигнем в Кембърън, ще получиш всичко необходимо за работата си. Да видим дали тогава ще устоиш на изкушението.

— Кембърън? Това ли е родното ви място?

Той кимна.

— Отивам да оседлая коня, а ти иди и хапни нещо.

Кембърън. Проследи отдалечаването му със свити юмруци. Предната вечер му бе издала много неща за себе си, а за този Кембърън не знаеше нищо. Обзе я страх и несигурност.

Трябваше да промени ситуацията в своя полза.

Той се поизвърна и я погледна през рамо.

— Идваш ли?

Скоро се изкачиха до групата горе на хълма. Алекс вече бе седнал на огромния кон пред Грегор, който го придържаше здраво.

— Добро утро — поздрави Грегор и й подаде пакетче, увито в кожа. — Хляб и сирене. Успях да ги докопам специално за теб. Човек трябва да стане рано, за да открие изобщо нещо по тези затънтени места.

— Не съм гладна.

— Нищо, трябва да се храниш. Вчера например не си сложила почти нищо в устата си. — Джордън се метна на седлото. — Ако трябва, ще почакаме малко.

Тя се почувства непоносимо беззащитна, но той не биваше да я командва заради такава дреболия.

— Казах вече, че не съм гладна — повтори тя натъртено.

За нейно голямо съжаление той не се впусна в дискусии по въпроса, а пришпори коня си.

— Както искаш. Но после да не ми се оплакваш, когато по пътя започнеш да припадаш от глад!

— Едва ли ще се оплаквам.

— Зная, ти безгласно ще търпиш. — Приведе се напред, вдигна я и я постави на седлото пред себе си. — Като истинска мъченица.

Ръцете му я обхванаха здраво и тя почувства как я пронизва топлината на тялото му. Това усещане буквално я стресна.

— За Бога, отпусни тялото си — прошепна той в ухото й. — Ако продължиш да седиш така вдървено, в Домайо цялата ще бъдеш в синини.

— Нали ви казах, че не съм свикнала да яздя. — Не бе свикнала също да седи до стройно, топло мъжко тяло като неговото — близостта му не бе само източник на утеха, както предната вечер. В момента долавяше всяко негово движение, миризмата на тялото му и този факт я накара да се почувства неловко. — Неудобно е.

— Напълно съм съгласен с теб — отвърна той шепнешком.

— По–добре да се сменим с Алекс. Конят на Грегор е по–голям.

— Самият Грегор също. Ще трябва да се задоволиш с мен. — Той се изсмя нервно. — Обещавам ти, че до Домайо ще свикнем един с друг. — Притисна я към себе си. — А сега затвори очи.

— Защо?

— Ами така можеш да си пофантазираш, че си в удобна каляска. А не през цялото време да си мислиш как те държа отзад.

Послуша го, но установи бързо, че така се чувства още по–зле. За втори път я обзе усещането, че се слива с него. Затова отново отвори очи.

— Действителността е за предпочитане пред илюзията.

— Жалко — промърмори той. — Илюзията притежава толкова много привлекателни лица. А така ти остава единствено моето.

Бризът, влажен и солен, погали лицето й. До слуха й достигнаха множество гласове — силни, пронизителни, но и добронамерени.

— Грегор, поеми я. Тялото й е изтръпнало и не може да стои на краката си.

Тя повдигна бавно клепачи и срещу й проблеснаха две зелени очи. И красиво оформени устни, които не се усмихваха…

Две огромни ръце я снеха от коня. Ръцете на Грегор, чиято усмивка бе тъй различна от усмивката на Джордън. Колко съм била глупава, че Алекс може да се изплаши от това обсипано с белези лице, помисли си тя, все още замаяна от съня. Усмивката на Грегор излъчваше толкова доброта.

— Стигнахме ли вече? — прошепна тя.

Той кимна.

— Ти се държа много мъжки.

В далечината проблясваха сиво–бели платна… Грегор се отправи към някакъв кораб.

— Алекс?

— Малкият беше изключителен. Ето го, виждаш ли как препуска по пристана.

— Ще падне във водата! — Тя се разбуди окончателно и понечи да се отскубне от ръцете на Грегор. — Остави ме на земята.

— Първо да стигнем до каютата ти. Трябва да мине време докато тялото ти се отпусне. — Той пристъпи на мостчето. — Не се тревожи за момчето. Нико го пази.

Чувстваше се като безпомощно дете в ръцете на гиганта.

— Мога да се движа и сама. — Хвърли поглед през рамо и видя Алекс да се катери по някакъв обемист сандък. Нико стоеше до него.

— Нико си има деца и няма да го остави без надзор.

Сякаш за да потвърди думите на Грегор, Нико се разсмя весело, пое Алекс на ръце и го положи на земята.

— И все пак настоявам да ме оставиш на земята, Грегор!

Той я изгледа изпитателно, след което изпълни желанието й като я подкрепяше внимателно за кръста.

— Това усещане за безпомощност не е никак приятно, нали? Защо не ми каза по–рано? Повечето жени обичат да се поглезят малко.

— Е, не съм свикнала на такива обноски. — Почувства се по–добре на собствените си крака, но все пак се наложи Грегор да я прихване за кръста. Не усещаше краката си, а при всяка крачка остра божа пронизваше гърба й. — Къде е мистър Дрейкън?

— Кой, Джордън ли? — Той посочи с глава към малка постройка на пристанището. — Трябва да обсъди нещо с Януш, но скоро ще се върне. Иска да отплаваме с нощния прилив.

— Кой е този Януш?

— О, братовчед на Джордън. — В този миг към тях се приближи някакъв мъж — Капитан Брейтуейт, радвам се отново да съзра сияйното ви лице. Нима сте си помислили, че няма да дойдем?

Лицето на ниския мъж, застанал пред тях, изобщо не сияеше. Той изгледа Грегор мрачно.

— Доста се забавихте. Чакам ви от толкова отдавна, че чак миди ми израснаха на задни…

— Разрешете да ви представя новия ни пасажер — прекъсна го Грегор припряно. — Капитан Брейтуейт, това е мис Мариана Сандърс.

Капитанът я заразглежда неодобрително, не пропускайки да вземе отношение спрямо парцаливите и дрехи.

— Казах вече на Негова светлост, че не желая да прибирам на борда неговите никаквици.

Усмивката на Грегор замръзна.

— Този кораб принадлежи на Джордън и той ще бъде възмутен, когато разбере как обиждате… хм, неговата питомница. Защото той е неин настойник.

— Настойник ли? — повтори Брейтуейт с подозрение в гласа.

Грегор кимна.

— Дъщеря е на Джъстин Сандърс, приятел на Джордън, когото са убили преди няколко седмици в тази ужасна страна. Клетото дете! Колко ли мъки и страдания е трябвало да изтърпи, за да избегне смъртта и озлочестяването. Чухме за смъртта на баща й и успяхме да я открием заедно с братчето й.

Мариана го гледаше със зяпнали уста. Очите на Грегор помръкнаха.

— И знаете ли къде ги открихме? В една църква, призовавайки на колене Бога за милост. Нямам думи, с които да изразя колко трогнат бе Джордън при вида на двете деца.

Трогнат ли? Пред очите й отново премина сцената в църквата — тя стоварва канделабъра между краката му, а той се превива и се срутва на пода. Грегор и хвърли кос поглед, но изражението му си остана все така скръбно.

— Можеше ли той да постъпи по друг начин? — продължи гигантът. — Не, не можеше! Защото е християнин. Взе я значи със себе си и сега смята да я заведе в Европа, където ще я възпита добре и ще й намери сърдечен и милозлив съпруг.

— Не вярвам на нито една дума — рече капитанът категорично. — Знаем ги твоите истории, Грегор. — После се обърна към Мариана. — Как се казваш, девойко?

— Мариана Сандърс. — Тя отвърна на погледа му. — Баща ми наистина е покойник и аз не съм никаквица!

Капитанът я изгледа отново, след което кимна бавно.

— Вярвам ти. — Обърна се рязко и се отправи към мостчето. — Нека следващия път момичето само да разказва историята на своя живот. Тя много добре знае как да се изразява кратко, ясно и пълно.

Възмутен, Грегор го проследи с поглед.

— Историята си беше добра. Една от най–добрите, които съм измислял някога. Съвсем правдоподобна, не мислиш ли? — Пое ръката й и я поведе по палубата. — И всичко това не ми отне повече от няколко секунди.

— Беше ли необходимо да го лъжеш?

Той само повдигна рамене.

— Не можех да оставя нещата така. Та той те обиди. Капитанът е тясноскроен човек, точно както и тялото му. Но иначе е добър морж. Англия може и да владее Средиземно море, но в Атлантическия океан ще ни трябва добър капитан, за да се изплъзнем от корабите на Наполеон. Все пак по–добре да го нагостя с няколко измислици, отколкото с удари, нали?

— Много, много по–добре — усмихна се тя развеселена.

— Но следващия път трябва да съм по–добре осведомен. Всъщност как е името на баща ти?

— Не се казва Джъстин, а Лорънс. Лорънс Сандърс.

— В такъв случай Лорънс ще бъде второто му име. Джъстин Лорънс Сандърс. Звучи добре, нали? А с какво се занимаваше?

— Беше поет.

— Джордън е много далеч от литературата. — Той се замисли. — Ще кажем, че като млади двамата са се запознали в Оксфорд.

Тя поклати смаяна глава.

— Кому е нужен целият този цирк?

— В Англия всичко е много по–различно от тук. Там повечето са като нашия капитан. И… е възможно да се отнасят лошо с теб. — Той се усмихна. — Та затова ще се погрижим да няма нищо, което да кара хората да мръщят чело или да се усмихват насмешливо.

Загрижеността на Грегор бе наистина трогателна, но тя поклати глава.

— Англичаните не ме засягат, а още по–малко пък мислите им. Аз искам просто да работя. Нищо друго няма значение.

— В такъв случай ще направим така, че да работиш спокойно и заедно с това светът да не те притеснява — отвърна той. — Алекс обаче ще усети човешката неприязън. Нали не искаш той да страда от подигравките и ругатните им? Знаеш, че заслужава най–доброто.

— Алекс е само едно невинно дете — възрази тя. — Кои ли ще са тези ругатни, които да го разсърдят?

— Започнат ли да те замерят с кал, ще опръскат и него. Но ти не искаш това да се случва, нали?

— Не. — Мисълта за Англия й ставаше все по–неприятна и тя махна нетърпеливо с ръка. — Добре, тогава разказвай на хората, каквото сметнеш за необходимо.

Той се усмихна.

— Обещавам ти, че ще измисля страшно интересни истории. Съществуват толкова много възможности… Искаш ли да бъдеш дъщеря на принцеса, например?

— Единственото, което искам, е да бъда оставена на мира.

— За съжаление положението на Джордън в обществото едва ли ще допринесе за твоето спокойствие. В Кембърън винаги има хора.

Положението на Джордън. Внезапно се сети какво каза капитанът. Негова светлост.

— Той какъв е? — попита тя предпазливо.

— Не ти ли е казал още? — учуди се Грегор. — Джордън е дукът на Кембърън.

— Не, не ми е казвал.

Власт. Значи в страната си Джордън Дрейкън разполагаше с толкова власт, с колкото разполагаше и Небров в Монтавия. Тази мисъл я изплаши и предстоящото пътуване само щеше да увеличи страховете й.

— Никой досега не се е обръщал към него така.

— Разбираш ли, у нас само равенът може да раздава титли.

— Равенът ли?

— Това е нашият монарх. Отговаря на вашия крал Йосиф.

Особеностите на казанското държавно устройство не я интересуваха особено.

— А какво търси един английски дук в Казан?

Той се поколеба за момент.

— Не мога да ти кажа.

— Има ли връзка с небесния прозорец?

— Не съвсем — отвърна той уклончиво. — Джордън не ни посещава за пръв път.

— А защо Казан иска…

Той сложи лапата си върху нейните устни.

— Никакви въпроси повече. Разбирам, че те измъчват страхове. Мислиш си също, че ще ти бъде от полза ако знаеш повече. Права си, но не мога да ти кажа нищо за Казан. Просто нямам право.

На лицето му бе изписано състрадание, но й стана ясно, че той няма да отстъпи от казаното. Тя се отдръпна рязко от него.

— Разкажи ми тогава за Кембърън.

— Ах, това е чудесно място. Едно от най–богатите имения в цяла Англия. — При тези думи той се заразхожда напред–назад по палубата. — Там ще ти хареса, сигурен съм.

— Значи е богат, така ли? — Каква ирония на съдбата. Дрейкън бе не само благородник, а отгоре на всичко и заможен благородник. По този начин той се превръщаше наистина в опасен противник.

— Да, неописуемо богат. — Лицето на Грегор сияеше. — Баща му е починал, когато Грегор е бил на дванадесет години. Оставил му е дялове от доходоносни минни и корабоплавателни компании.

— Колко хубаво се е стекло всичко за него — обади се тя тихо.

— Може и да е хубаво, но не и добре. Многото пари подбуждат човек да води живот, изпъстрен с крайности, а нашият Джордън, с каквото и да се захване, все докрай го е довеждал. Трябва да призная, че доста тревоги ни е създавал.

— От дете ли го познаваш?

— Всъщност не. — Той се спря пред блестяща врата от дъбово дърво. — Това е каютата ти. Алекс е до теб. Гладна ли си?

В този момент тя почувства силен глад — точно както бе предвидил Джордън.

— Да, гладна съм.

— Отивам в кухнята да видя дали ще се намери нещо за теб и за Алекс. — Изгледа я внимателно. — Изглеждаш ми много слабичка…

Тя се усмихна.

— Да не си решил да ме угояваш?

— О, не — разсмя се той, — ще ти донеса нещо за ядене и веднага след това се връщам на сушата, за да намеря някоя и друга дрешка, с която да прикриеш скелета си. Джордън каза, че двамата с Алекс се нуждаете от дрехи за пътуването.

— Правилно. Не бива да поставям Негова светлост в неудобно положение, нали? — добави тя иронично.

— О, няма такава опасност. — Той разтвори вратата пред нея. — Неведнаж съм го виждал и по–занемарен от теб. Той просто иска да се чувстваш удобно.

— Но това не е всичко, което иска, нали?

Усмивката му се стопи.

— Така е, права си. Той иска прозореца. Можеш ли да му го дадеш?

— От мен няма да го получи — извика тя нервно.

— Да искаш и да можеш са две съвсем различни неща. Ти всъщност току–що каза, че това не е напълно изключено. — Той поклати глава. — Думите ти ме зарадваха.

— Аз не лъжа.

— За самата теб ще е по–добре, ако поизлъжеш малко. Защото Джордън никога няма да се откаже от намерението си. — При тези думи той разтърси могъщите си рамене сякаш отърсва тежест от гърба си. — Но сега–засега е по–добре да не мислим по този въпрос. Нека отложим тревогите си за утрешния ден.

— Изобщо не възнамерявам да се тревожа утре. — Внезапно тя се усмихна. — Но все пак ти благодаря за проявената загриженост.

— М-да, разбирам, че предупрежденията ми отново са отишли на вятъра — рече той и въздъхна разочаровано. — Отивам да кажа на Нико да доведе момчето.

— Нико и останалите идват ли с нас в Англия?

— Не, връщат се с Януш обратно в Казан — усмихна се той. — Ще трябва да се задоволиш с мен и Джордън. Радваш се, нали?

Без да изчака отговор великанът се отдалечи.

Тя запали свещта, стояща на масичката до вратата и огледа внимателно малката каюта — ракла, тясно легло, масичка за миене. Чистотата в помещението бе безупречна. Аз съм единственото изцапано нещо тук, помисли си тя уморено. Реши, че вони на кон. Едва ли щеше да измие друго, освен най–горния слой мръсотия по кожата си.

Е, сега ще се поизмие, а по–късно ще попита дали на борда е предвидена и баня. Думите на Грегор я разтревожиха и заета с хигиената си, щеше поне да ги забрави за известно време.

Джордън съзря насреща си Грегор. Клетникът бе натоварен с кутии и вързопи и буквално не виждаше къде се движи.

— Да не си изкупил целия Домайо? — попита Джордън сухо.

— Повечето магазини бяха затворени и едва склоних няколко търговци да ми отворят вратите си.

Джордън знаеше отлично как Грегор убеждава другите: винаги започваше с усмивка, но накрая обикновено разбиваше вратите с ритник.

— Казах ти да купиш само най–необходимото за пътуването. Все пак Домайо не е световен център на модата, нали?

— Да, обаче на Мариана този факт не й е известен. А и някоя и друга хубава рокля несъмнено ще повдигне духа й. Щеше ми се дори да й купя още неща. — Той пристъпи предпазливо на мостчето. — Какво каза Януш?

— Каквото и очаквах. Не се зарадва много.

— Равенът пък ще се зарадва още по–малко.

— Много съжалявам. Правя наистина, каквото мога.

— Това е известно на всички — рече Грегор тихо. — Но мнозина ще бъдат разочаровани. Наполеон заплашва много хора. Очаква се всеки момент императорът да предприеме следващия си ход.

— Целият свят се бои от Наполеон.

— Сбий се с него, щом искаш, но мен не закачай — ухили се Грегор. — А ако не слушаш, ще те блъсна във водата. Както някога.

Джордън се усмихна против волята си.

— Не, няма да го сториш. Нали не искаш дрешките на „гълъбчето“ ти да изпопадат на земята.

— Прав си. Ще почакам. — При тези думи Грегор понамести товара си. Ей го капитанът, там, на мостика. Трябва да знаеш, че си вече настойник на Мариана и Алекс, а те пък са твои питомничета. Съученик си на баща им, загинал нелепо във войната. Той се е казвал Джъстин Лорънс Сандърс и се е занимавал с поезия.

— Питомничета? Настойник? — повтори Джордън смаян.

— В бързината не ми хрумна нищо по–добро — поясни Грегор и челото му се набръчка. — Трябва да призная все пак, че ролята на строгия настойник някак не ти подхожда.

— Да, и освен това не е реалистична.

Грегор изправи глава и брадичката му се издаде напред.

— Това е положението. Може и да им откраднеш някой ден джеделара, но не бива по никакъв начин да ги измъчваш.

Джордън стисна устни.

— Не мисля да им причинявам страдания.

— Да, но ти си си ти и това стига.

— А, значи съм повишен в ранг сатана, така ли?

— О, не, много си ми слабичък още за сатана. Обаче ти си Диамантеният дук. — При тези думи лицето на Грегор се изкриви в гримаса. — Това само по себе си е предостатъчно, за да разруши репутацията на кое да е невинно девойче, което са видели с теб.

Диамантеният дук. Смешна титла, която оставяше в устата горчив привкус. Спомняше си отлично, че навремето този прякор го забавляваше. Нещо повече, той дори обичаше да се кичи с него. Придоби го по времето, когато животът му бе изпълнен с всевъзможни развлечения и сексуални крайности, когато дори и в английския двор, прочут с леките си нрави, името му се превърна в легенда.

— Изобщо не смятам да се показвам с това невинно момиче.

— А така! Значи ще я заключиш в някое подземие и я пускаш чак, когато ти даде, каквото поискаш. Браво!

— Не съм казал подобно нещо — отвърна Джордън раздразнен.

— Съществува и друга възможност. Оставяш я тук и Нико й осигурява подслон. Нали сам каза, че пътуването може да се окаже опасно? Освен това тя може би никога няма да ти даде джеделара?

— Ще рискуваме!

— Щом като е така, трябва да й осигурим всички удобства.

— Ще помисля по въпроса.

— Е, аз вече свърших тази работа. Нали е твоя питомница, забрави ли? В Кембърън ще придадеш към нея някое девойче като… как им викаха… а да, камериерка.

— О, Боже, искаш да кажеш дуеня, пазителка на благоприличието!

— Да, да, и ще си живеем в мир и любов. — А що се отнася до добродетелните настроения, които са те обзели, ще се погрижа те да стигнат до слуха на всяка една богата вдовица в Бат. Бъди сигурен, че незабавно ще бъдеш очистен от всичките си грехове.

— Трудно ще ми бъде. Би трябвало да стана монах. А не искам!

— Така е. В очите на хората ти си непоправим грешник, обаче на този свят всичко е възможно, нали знаеш? — В този миг капитанът заслиза от мостика и Грегор побърза да приключи. — Но за теб това е дреболия. Винаги можеш да предложиш закрила на момичето, нали?

— А ако тя не иска да я закрилям?

— Ще поиска. Заради момчето е готова на всичко.

Девойката наистина бе доказала, че за брат си е готова и през огъня да мине.

— Идеята ти никак не ми харесва.

— Знам — отвърна късо Грегор. — Богатите вдовици нямат нищо общо. Ти не искаш да й дадеш официално закрила. Но защо?

— Защото тя е заложник. — Той се засмя цинично. — И без друго ще ми бъде трудно да получа от нея каквото желая и няма да позволя да укрепваш позициите и. Ясно ли е? Искам да е лесно ранима.

Грегор го изгледа изпитателно, след което бавно поклати глава.

— Мисля, че това не е единствената причина. Искаш тя да си остане слаба и лесно ранима, но…

— Не съм казал, че трябва да е слаба — вметна Джордън рязко.

— Разбирам. За силен и храбър човек като теб това би било кощунствена мисъл — промърмори Грегор. — За теб силата е най–висшата добродетел. Тя те привлича като пламък. Може би искаш…

— Единственото, което искам е незабавно да престанеш с глупавите си предположения, лишени от всякакви основания. — С тези думи на уста Джордън се обърна и се запъти към капитана.

— Ще се видим утре на закуска — извика Грегор, след което добави още по–високо: — А сега отивам да занеса нещата на питомницата ти.

Този тип извика нарочно, за да го чуе и капитанът, помисли си Джордън раздразнен. Независимо от неговите намерения Грегор правеше всичко възможно, за да подсигури убежище за своето „гълъбче“ и да го предпази от всевъзможни заплахи.

Глава трета

Слънцето огряваше морската шир и сребристосинята вода заблестя тъй ярко, че остра болка прониза очите й.

— Добро утро. Как спа?

Мариана се обърна. Към нея се приближаваше Джордън Дрейкън, облечен в черно и бяло — строги тонове, които контрастираха ярко с цвета на морето.

— Горе–долу. — Замълча за миг и добави: — Ваша светлост.

Той се усмихна.

— Тонът ти не е чинопочтителен. Няма ли да е по–добре да ме наричаш Джордън? Какво ще кажеш?

— Никога не бих се одързостила дотам, Ваша светлост.

Той я изгледа изпитателно.

— Значи си била още по–опърничава, отколкото предполагах. А аз си мислех, че няма накъде повече. — Той се подпря на перилото. — Кажи, защо се държиш по този начин?

— Дуковете и херцозите не ме интересуват.

— Неприязънта ти е разбираема. На твое място щях да изпитвам същите чувства. Но аз все пак не съм херцогът на Небров, нали?

— Вие нито сте на мое място, нито пък можете да изпитвате моите чувства. — Гласът й неволно изтъня. — И наистина ли сте толкова различен от Небров? Нали и вие искате същото като него?

— И кое е това, което искам?

— Власт, разбира се. Ще оспорите ли думите ми?

— Да, ще ги оспоря. Защото притежавам предостатъчно власт. — По лицето й се изписа недоверие и той побърза да попита: — Значи на това се дължал страхът ти… Мислиш, че ще злоупотребя с властта си, за да се сдобия с джеделара, така ли?

— Не се боя от нищо. — Тя издържа недоверчивия му поглед. — Не се съмнявам, че ще използвате всички оръжия, с които разполагате. Мама казваше, че ще дойде ден, когато всеки ще се опита да го заграби. Освен ако… — Тя се умълча.

— Освен ако какво?

— О, не е важно.

Той я изгледа с присвити очи.

— Мисля, че е нещо много важно.

Тя реши да отклони мислите му от неволно изпуснатата дума.

— Майка ми е била права, нали? Има ли нещо, което не бихте сторили, за да се докопате до джеделара?

Той кимна леко.

— Да, права е била. Къде ли е сега Алекс?

— Грегор го заведе при капитана.

— Закусвахте ли вече?

— Да.

По устните му се изписа иронична усмивка.

— Виждаш ли как се грижа за теб? Не съм ли отличен настойник на двама непълнолетни?

— Казах вече на Грегор, че хрумването му е смешно. Не притежавате достатъчно качествата, за да бъдете добър настойник.

— Съгласен съм с теб, но Грегор няма да се откаже от идеята си. Трябва да се примирим.

— Защо? — Внезапно я обзе любопитство. — Какъв ви е този Грегор?

— Той е мой приятел.

— Той казва, че се грижи за вас.

— Да, някога беше така. Грегор се грижи за всички. Такъв си е по природа. — Внезапно той попита с поглед, вперен във водата: — Играеш ли шах?

Тя го изгледа смаяна.

— Да, често съм играла с баща си.

— А добре ли играеш?

— Да, много добре. Една година, след като се научих, татко вече не можеше да ме побеждава.

— Е, надявам се, че съм по–добър от баща ти.

— Искате да играя шах с вас, така ли?

— Така времето ни ще минава по–бързо. Морските пътешествия са скучно нещо. Очаква ни няколкоседмично плаване до Англия.

— Ами играйте тогава с Грегор.

— Отказва да се научи. Много е нетърпелив.

— Вие също ми се струвате нетърпелив.

— Напротив, мога да бъда много търпелив — когато има защо. — После добави тихо: — Мисля, че ще бъдеш великолепна съперничка. Очакват ни много напрегнати партии.

— Нямам време за игра. Трябва да се грижа за Алекс.

— Ах, да, разбирам. Задължението спрямо мъжете от семейството. Мисля, че Грегор охотно ще се заеме с момчето. — Погледна я право в очите. — Този вариант не е лош, нали? Помисли пак. Ще имаш възможност да ме посрамиш на шахматната дъска и да разкриеш всичките ми слаби места.

В положението, в което се намираше, идеята й се стори твърде изкусителна.

— Но нали и вие ще получите същата възможност?

— Не очаквах, че се боиш от предизвикателства. — Той се усмихна. — Освен това няма да полудееш от скука. Мисля си също, че не можеш да живееш без някаква задача, нали? Така че след час те очаквам в моята каюта.

Прав бе. Не вършеше ли нищо, прекараше ли времето си с поглед, вперен във водата, пътуването щеше да й се стори мъчително и скучно.

— Откажи се от своята подозрителност, иначе ще се умориш бързо и ще преживееш много неприятности — каза той, забелязал колебанието й. — Мисля, че ако се опознаем по–добре, може и да постигнем известно разбирателство.

— Вероятно искате да кажете „толерантност“ — поправи го тя.

— Добре… щом така ти харесва повече…

Тя се намръщи.

— Дойда ли, не искам никакви въпроси.

— Как ще се опознаем тогава?

— Въпросите ще задавам аз.

— Твърде едностранчиво споразумение, не мислиш ли?

— В такъв случай изобщо няма да си говорим.

— Да, но не мога да понасям мълчанието.

Тя изпръхтя презрително.

— Стилът ти не е твърде изискан. Мисля, че през живота си все още не съм срещал жена, способна да издава такива ужасни звуци.

Мариана го изгледа неуверено. В очите й проблесна гняв.

— Вие… вие ми се подигравате.

— Умница си ми ти. Колко бързо разбра за какво става дума! Впрочем ти усмихвала ли си се някога? — Той вдигна ръка. — Няма значение, за мен това е само поредното ти предизвикателство.

— В последно време нямах много причини да се усмихвам, Ваша светлост.

Само за миг лицето му трепна, но веднага възвърна предишното си изражение.

— Разбирам те много добре, но не е ли вече време пак да се усмихнеш? Изглежда си решила да се обръщаш към мен с подобаващото уважение. Наистина ли мислиш, че те превъзхождам единствено благодарение на произхода си?

— Вие не ме превъзхождате. Уважението трябва да се заслужи, а не да се взима наготово. Вие какво сте сторили, за да заслужите моето уважение? Създали ли сте например стъклопис? Да сте нарисували някоя хубава картина?

— В последно време не съм — отвърна той меко. — И тъй като явно не ме уважаваш, смятам, че е неуместно да използваш титлата ми. Не е ли по–добре да се обръщаш към мен по име?

Той направи малка отстъпка и от този момент двамата щяха да бъдат равнопоставени, нещо, от което тя се нуждаеше остро.

— Джордън — произнесе тя неуверено.

— Да, така е много по–добре. А, изглеждаш възхитително в новата си рокля, Мариана.

Възхитително ли? Да не би отново да й се подиграваше? Погледът й се плъзна надолу по бялата рокля, набрана над кръста. Да, вероятно искаше да я подразни. Роклята й бе малко голяма, но дори да й бе по мярка, тя пак нямаше да запълни корсажа.

— Ще ви се наложи да я гледате твърде често — Грегор не е успял да открие нищо друг в Домайо.

— Никога няма да й се наситя. Обожавам белия цвят.

— Татко също обичаше бялото — продума тя замислено.

— Е, ако не друго, поне одобряваш вкуса ми. И това е нещо. — Той се обърна и закрачи небрежно към каютата си. — Макар че… Не стига, че съм принуден да се преструвам на настойник, а трябва да се сравнявам и с баща ти. Тези неща не са ми съвсем по вкуса.

Тя го проследи замислено с поглед. В последните му, лековато изречени думи се долавяше някаква метална нотка — очевидно измислиците на Грегор дразнеха не само нея, а и него. Трябваше да запомни тази пукнатина в бронята му, тази слабост. Защото и самата тя не бе защитена достатъчно от чужди посегателства.

Изображението върху стъклото бе съвсем простичко, нарцисите изглеждаха съвсем като истински, но все пак ясно личеше, че не е зряла творба.

— Това ли е всичко, което откри в къщата? — Зарек Небров вдигна неголямото стъкло срещу светлината, след което нервно го захвърли на масата. — Тази груба изработка няма нищо общо с небесния прозорец. Нищо не си ми донесъл, ясно ли е?

— Донесох сведения за момичето и брат й — възрази Марк Костен.

— Може и да са загинали вече. — Небров се приближи до прозореца и погледна надолу към двора. — Трябваше да откриеш децата по–рано. Чрез тях щяхме да накараме жената да проговори.

— Тогава вие нямахте никакво време — отвърна Костен невъзмутимо. Бе обаче разочарован и вбесен от факта, че прозорецът в Таленка е счупен. Бе загубил почти всичко, а тъпата женска така и не искаше да му издаде тайната си. Ако не бе загубил самообладанието си, щеше да вземе жената със себе си и на спокойствие щеше да изтръгне от нея необходимите сведения. Нямаше да допусне тази мърла да ядоса неговия подофицер и той да я убие преждевременно. Натрупаха се грешка след грешка. Вярно, че наказа жестоко този глупак, но Небров така и не получи джеделара.

— Един от съседите, селянин, съобщи, че това стъкло е изработено от някакво четиригодишно момиченце. Майката го е донесла веднъж, за да го покаже на дъщеричката му. Същото това момиченце може вече да е придобило необходимата сръчност.

— Да не би да се е скрила някъде при селянина?

Костен поклати глава.

— Не е там. Бе много наплашен и едва ли ме е излъгал.

— Значи е някъде в Монтавия. Знае ли се как изглежда?

Костен кимна утвърдително.

— Тръгвай да я търсиш тогава.

— Няма да е лесно.

— Възможно ли е да е изоставила момчето?

— Според селянина това не е възможно.

— Потърси я първо в публичните домове. За момиче това е най–лесният начин да преживее някак. Смятам, че няма да е трудно да се открие млада проститутка с малко братче.

— Вече не мога да се движа свободно из Монтавия. Крал Йосиф е укрепил властта си в западната част на страната.

Небров беше принуден да остане бездеен на собствената си територия. Страхуваше се, че Йосиф ще тръгне с цялата си армия срещу него. Гневът отново го заля, но все пак успя да го овладее. Дотук го бяха довели лекомислието му и липсата на самообладание и сега му се налагаше да ближе раните си, вместо да седи на трона. Никога не биваше да повтаря тази грешка.

— Щом като е така, действай предпазливо, но я открий. Дори момичето да не притежава необходимия талант, стига ни, че знае тайната на джеделара. Ще си намеря някой друг майстор и той ще направи необходимото.

Костен все още се бавеше.

— Твърде много усилия за…

— А сега на работа — произнесе Небров заплашително и посочи нарцисите с ръка. — И да не ми донесеш отново някой подобен боклук. Искам момичето. Лично.

Костен повдигна примирено рамене.

— Както пожелаете, Ваша светлост — рече той, обърна се и се отдалечи.

Както пожелае ли? Нищо не ставаше, както пожелае.

Е добре, това положение на нещата трябваше най–сетне да се промени. Първо щеше да сформира нова армия, за да се подсигури срещу възможно нападение от страна на онзи глупак Йосиф, а после щеше да поеме в съвсем друга посока. Трябваше да си избие Монтавия от главата, тъй засега не можеше да надвие Йосиф.

Казан? Да, но Казан бе по–добре въоръжен и от Монтавия. Каквото и да решеше обаче, нуждаеше се остро от помощ.

Наполеон. От известно време обмисляше въпроса за военен съюз с него, но същевременно разбираше отлично, че императорът няма да му даде даром нито Казан, нито пък Монтавия.

Джеделарът.

Тя направи ход с коня.

— Какво ви доведе в Казан?

Джордън я погледна усмихнат.

— Просто така ми се прииска.

— Казахте същото и за Монтавия.

— Значи, оказва се, че се повтарям. Извинявай. Нали знаеш, истината често е скучна. Грегор например ще ти обясни колко творческа енергия му е необходима, за да измисля лъжите си.

— Как изглежда тази страна?

— Коя? Казан ли?

— Да, това е темата на нашия разговор — рече тя нетърпеливо.

— За теб това разговор ли е — ти питаш, а аз отговарям. — Той премести дамата си. — И откъде този внезапен интерес към Казан.

— В Монтавия всички се интересуват от Казан. — Тя започна да изучава дъската. Бе в по–лоша позиция. — Защото на практика никой не знае нищо за тази страна.

— Точно това искат и самите поданици на Казан. Предпочитат да живеят изолирани от света.

— Не ви вярвам. Особено ако приличат на Грегор.

— Никой не прилича на Грегор. Той е уникален.

Както и човекът срещу мен, помисли си тя. През последните две седмици го наблюдава извънредно внимателно и установи, че е сложен като образите и орнаментите по небесния прозорец. Ако в даден миг бе недоверчив и в гласа му се долавяха заплашителни нотки, то в следващия можеше да се превърне в най–чаровния и остроумен човек на света, стоящ над всякакви прояви на подозрителност и недоверие. Резките смени на настроението бяха едновременно и очарователни, и обезпокоителни. Бе живяла простичко в Самда и нямаше особен жизнен опит, но въпреки всичко не можеше да си представи, че на света има втори като Джордън.

— Харесвате ли Грегор?

— Разбира се. Дори го обичам — рече той просто. Имай предвид обаче, че той не се задоволява с по–малко. Какво ли не опитах, за да го държа на разстояние, но той не позволява.

— А защо ви е да го държите на разстояние?

— Защото ти и аз много си приличаме. — Той вдигна поглед към нея. — Никой от нас двамата не обича да жертва каквото и да било от страх, че могат да му го отнемат.

— Не съм като вас. — Или по–точно не бях такава, преди да загубя всичко, което обичам, помисли си тя с болка. Преди онази страховита нощ тя бе искрена и безгрижна като Алекс.

— Ще местиш ли най–сетне следващия си ход или ще седиш така докато стигнем Саутуик?

Изражението на лицето му си оставаше безучастно, но й се стори, че се досеща какво става в душата й и се опитва да я поразсее.

— Не бива да настоявате. — Погледът й се спря отново на фигурите. Да, очевидно изпитваше затруднения. — Къде се намира Саутуик? Мислех, че нашата цел е Лондон.

— Аз казах Англия, а Англия не е само Лондон. Саутуик е най–близкото пристанище до Кембърън — половин ден път на кон.

— На кон ли? — попита тя разочаровано. Не изпитваше никакво желание да се повтаря интимният допир от ездата до Домайо.

Един–единствен поглед й бе достатъчен, за да разбере, че е отгатнал мислите й с абсолютна точност. Ако целта на тяхното общуване е била да се вникне в душата на другия, то той определено имаше предимство. Понякога дори й се струваше, че буквално чете мислите й.

— Ще намерим за теб и Алекс два коня, кротки като агънца и ще яздим бавно — успокои я той.

— Много бавно — подчерта тя.

— Трябва да ти кажа още, че мога да бъда много търпелив. — Той примига с очи. — Сега например си седя тук и те чакам да откриеш изход от капана, в който те вкарах преди десетина минути.

— Мисля, че не съм се хванала в капан. — Погледът й обходи дъската. — Но дори и да е така, непременно ще открия изход.

— Ами открий го тогава.

Тъкмо това се опитваше да стори от известно време, но все не успяваше.

— Грегор ми каза, че наричат владетеля на Казан равен.

— Така е. — Той се облегна назад. — Защо се интересуваш толкова от Казан? Все пак пътуваме за Англия, нали? Досега например не си ме попитала нито веднаж за Кембърън.

— Така и така скоро ще видя всичко със собствените си очи?

— Освен това Казан е далеч оттук, а Кембърън скоро ще се появи на хоризонта. Изпитваш мъничко страх, нали?

Забележката му отговаряше на истината. Стана й неприятно, че всичко е изписано толкова ясно по лицето й. Тя повдигна небрежно рамене.

— Сигурна съм, че ще се приспособя към живота там.

— Убеден съм, че ще се справиш. Нали ти обещах, че ще ви закрилям. Да не мислиш, че ще те хвърля в подземието?

— Там има ли и тъмница?

Устните му трепнаха за миг.

— Да, едно съвсем мъничко подземийце, което сигурно никога не са използвали като тъмница.

— Тъмница… значи, Кембърън е дворец, така ли?

— Точно така.

— Никога не съм била в дворец. В покрайнините на Самда имаше един, но аз… Тя се запъна за момент. — Всъщност не познавам нищо друго, освен нашата къща.

— Дворците не са нищо друго, освен къщи с повече помещения.

— Това е смешно. Не бива да ме залъгвате по този начин. — Тя премести дамата. — Мислите си, че като не познавам дворците…

— Шах и мат!

Направи грешка и той веднага я наказа. Смръщи чело.

— Вие съзнателно отклонихте вниманието ми.

Той се разсмя.

— Още преди два хода знаеше, че губиш.

Тя вирна брадичка.

— Все още имах възможност да се спася.

— Да, но само ако промениш правилата.

— Не е вярно. Можех да… — Не й хрумна нищо и тя се усмихна против волята си. — Признавам си — мразя да губя.

— Да, проявявала си тази черта в доста случаи.

— Е, не са чак толкова много. Двамата играем еднакво добре и съм спечелила толкова партии, колкото и… Защо ме гледате така?

— Ами, на лицето ти се появи усмивка. Това е първият случай, в който се усмихваш не само на Грегор и Алекс. — При тези думи усмивката й отлетя. Той поклати глава. — Жалко. Няма я вече.

Тя дръпна стола си и се изправи.

— Трябва да ида при Алекс.

— Хайде, бягай. — Той също се изправи и се поклони церемониално. — Забелязвам признаци на слабост. Кой знае? Ако останеш, може пък отново да ми се усмихнеш.

— Едва ли. — Тя се отправи към вратата. — Все още съм смутена от загубата на партията, но в бъдеще това няма да се повтори.

Да, не обича друг да има последната дума, помисли си Джордън. По устните му пробяга усмивка и той бързо нахвърля фигурите обратно в кутията от кожа. Последните й думи се дължаха на лошото настроение след шахматното поражение. В последно време се хващаше неведнъж, че буквално копнее за тези словесни дуели. Сякаш бе учител по фехтовка, очакващ поредната атака на любимия си ученик.

— Мариана ми каза, че днес си я бил на шах — бяха първите думи, с които го посрещна Грегор в каютата си. — Сигурно си в особено добро настроение — скоро май не ти се случвало, нали?

— Тактичен и деликатен както винаги. — Джордън се облегна назад. — Е, добре ли прекара следобеда?

— Да, този мърморко, капитанът, учи Алекс как се управлява кораб. — Той се усмихна широко. — Брейтуейт е като восък в ръцете на момчето. Това изглежда много странно като го знаем що за стока е. — Той се отправи към шкафа, наля си малко уиски и изпразни чашата на един дъх. — Хм, добре ми дойде!

— Радвам се, че ти харесва. Забелязвам обаче, че си се постарал запасите силно да намалеят. — Грегор бе любител на житейските наслади, включително и на алкохола, но Джордън не си спомняше да го е виждал някога пиян. Гигантът сякаш складираше алкохола на тайно място в тялото си и след това го изпаряваше.

— Дължи се на влагата — отвърна той и си доля. — На студ издържам, но съчетанието от влага и студ ме съсипва.

— Стигнем ли веднаж Средиземно море, няма вече да изпитваш студ — заутешава го Джордън.

— Да, обаче влагата и жегата също не са ми по вкуса. — Грегор седна и изопна крака. — Алекс се радва още отсега, че отиваме в Кембърън и буквално ме залива с въпроси.

— Сестра му като че ли не споделя неговия възторг.

— Страх ли я е?

— Не — отвърна Джордън бързо.

— Сякаш чувам нея — толкова припряно отричаш. — Грегор се усмихна развеселен. — Все повече заприличваш на горд баща.

— Каква отблъскваща мисъл. И толкова далеч от истината. Защото ти си човекът, с когото тя се държи свободно и непринудено.

— Това смущава ли те? Значи ти самият искаше да разклатиш самоувереността й? Не можеш да имаш всичко на този свят, нали?

— Не, не ме смущава.

Грегор отново отпи голяма глътка.

— Ако толкова държиш да се бои от теб, не бива да те бие толкова често на шах.

— Много добре знаеш, че си ме бие съвсем по правилата. Тя е отличен играч.

— Ах, помислих си, че е само трик, за да си въобрази, че всичко й е наред, а след това ти внезапно да й нанесеш решаващия удар. — При тези думи той засия. — И така не е лошо. Резултатът е същият. Възможно ли е някое момиче да се бои от мъж, който редовно губи от нея и отгоре на всичко се гордее с този факт?

— Изобщо не се гордея. Напротив, ядосвам се, когато губя.

— Не, Мариана те изпълва с гордост — възрази Грегор с тих глас. — Наблюдавах ви. Държиш се така, сякаш е твоя собственост.

— Глупости — отвърна Джордън натъртено. — Вече ти казах, че не изпитвам каквито и да било бащински чувства към момичето.

— Е, в такъв случай имаме и една втора възможност.

— Няма такава.

— Откъде знаеш, след като не си я обмислил?

— Вероятно намекваш, че е събудила сладострастието ми, така ли? — Той отвори чекмеджето, пъхна вътре кутията с шаха и го затвори шумно. — Знаеш, че не вкарвам деца в леглото си, нали?

— В Казан шестнадесетгодишните девойки вече са жени.

— Доста време трябва да измине докато Мариана стане зряла жена.

— Съгласен с теб. В момента тя не е нито риба, нито рак. Понякога ми се струва, че все още е малко дете.

Джордън отново видя как Мариана седи надвесена над шахматната дъска и го разпитва за Кембърън. Тя се опитваше да прикрие своя страх от неизвестността, но същевременно не бе в състояние да обуздае и любопитството си. Тези временни прояви на слабост подчертаваха силата й по най–необичаен начин.

— Освен това изглежда доста добре, не мислиш ли? — Грегор отпи поредната си глътка. — Бузките й са порозовели, а и се е позакръглила в последно време. Някой ден ще стане хубава жена.

— Така е. — Спомни си, че в топлата каюта бе навила ръкавите на бялата си рокля и под тях се появиха красиви заоблени рамене. В последно време фигурата й бе придобила финес и зрялост, а русата коса, макар и завита на плитка, искреше от стаена енергия.

— Тя започва да прилича на жена и вече не е онова изоставено, клето създание, което прибра в Таленка — каза Грегор.

Но темпераментът й, който се долавяше във всяко нейно движение, си бе останал непроменен. Джордън забеляза, че Грегор следи внимателно лицето му и веднага прие равнодушно изражение.

— По дяволите, накъде биеш? — Джордън впи поглед право в очите му. — Ще рече човек, че ме подтикваш да спя с нея.

— Напротив, приятелю, точно това не бива да се допуска. Ще се отрази много лошо и на двама ви.

— Защо тогава хвалиш прелестите й сякаш сме на робски пазар?

— Ами защото вече си забелязал тези прелести, но не се отбраняваш срещу тях. А това е опасно. — Грегор се усмихна меко. — Чувстваш се привлечен от нея, но ако не си признаеш този факт и не издигнеш преграда помежду ви, неминуемо ще настъпи мигът, в който ще протегнеш ръка към нея и ще я обладаеш. Виждам ясно как с всеки изминал ден течението те влече точно в тази посока.

— Дрънкаш глупости.

— Вечер, когато си лягаш, не те ли изпълва безпокойство?

— Скъпи Грегор, откакто сме тръгнали от Казан, не съм докосвал жена. Много добре знаеш, че за мен това не е нормално състояние.

— Добре, а когато сънуваш, коя е жената, легнала под теб?

— Не знам. Тя няма лице. Така или иначе точно лицето й не ме интересува. За Бога, Грегор, нима мислиш, че ще се нахвърля на първата срещната жена, само защото изпитвам плътски желания?

— Би било голяма грешка и ти щеше да съжаляваш. — Думите на приятеля му прозвучаха много сериозно. — Виждал съм те да убиваш най–хладнокръвно множество мъже, но ако причиниш болка на нея, душата ти ще страда жестоко.

— Но не и ако тя го пожелае. — Думите се изплъзнаха несъзнателно от устата му, но съжали за казаното още в същия миг.

Грегор реагира светкавично.

— Виждаш ли? — Грегор поклати загрижено глава. — Желанието вече е налице, макар и все още да не го съзнаваш. Знам, че можеш да накараш всяка жена да те пожелае, но не се опитвай и този път. Смятам също, че тя стои твърде дълго в каютата ти.

— Не мога да се съглася с теб. — Джордън се изправи рязко, отиде до шкафа и си наля уиски. — С всеки изминал ден тя става все по–доверчива и искрена спрямо мен.

— Да, но ти ще изгубиш доверието й, ако…

— Повтарям, няма да спя с нея — скръцна със зъби Джордън.

— Та значи, не искаш да се откажеш от общуването с нея. Добре. Само че така се излагаш на още по–голяма опасност.

— Боже всемогъщи, нима съществува и друга възможност?

— Да! Да се привържеш към нея — отвърна Грегор тихо. — Ти й се възхищаваш, а следващата крачка е да изпиташ силно влечение.

— Аз се възхищавам от ума и военния гений на Наполеон, но ако ми падне, ще му изтръгна сърцето от гръдта.

— Не е едно и също.

— Едно ще ти кажа, Грегор. — Обърна се и вдигна усмихнат чаша. — Наложи ли се да избирам, бих се спрял на първите две възможности.

— По–добре не избирай нито една. — Грегор се изправи и тръгна към вратата. — Ще се видим на вечеря. И помисли върху думите ми.

— А ако не го сторя, ще ми ги повтаряш до второ пришествие, нали? — гласеше лаконичният коментар на Джордън.

— Може би. — Грегор се ухили. — Но мисля, че няма да стане нужда. Независимо от чепатия ти характер, ти не си човек, който съзнателно ще нарани някой невинен. Затова сметнах, че е необходимо да ти напомня по какъв път си вървял досега.

След излизането на приятеля си, Джордън изпи чашата на един дъх и я тропна на масата. Каква глупост! Разбира се, че ще продължи играта с Мариана.

Прелестите й не го привличаха. Не бе и влюбен. Нямаше в никакъв случай да допусне момичето да го отклони от неговата цел.

Дявол го взел и Грегор, и всичките му там възможности.

Промени положението на тялото си. В следващия миг щеше да проникне дълбоко в нейния топъл, тесен скут и щеше да утоли болезнената страст, която го изпълваше.

Сините й очи го пронизваха — смели, искрящи, жадни. Странно, в нито една от предишните нощи не бе обръщал внимание на очите й.

Боже мили!

Събуди се внезапно. Лежеше запъхтян и възбуден в мрака, а тялото му тегнеше като олово и го болеше.

Изправи се на крака и отиде до прозореца необлечен. Отвори го и студеният нощен вятър изпълни каютата. Наистина се нуждаеше от малко прохлада. Мариана!

Мариана вдигна очи от фигурите.

— Защо ме гледате така?

— Как те гледам?

Тя се замисли за миг.

— Някак си по–особено. Да не би да се ядосвате, че ще ви победя?

— Не обичам да губя — призна си той чистосърдечно.

Тя посочи с пръст бузата си.

— Тук имам ли петно?

Наистина бе открил доста несъвършенства по лицето й. Тя имаше фини черти, но бе далеч от античния идеал. Очите й гледаха твърде дръзко, а по иначе красиво оформените й устни рядко се появяваше усмивка. Освен това бе само едно дете, по дяволите!

Всичко в него се противеше на покълващата страст към едно младо и неопитно момиче, което гледаше на света през оцветено стъкло. Не искаше да се люби с момиче, което го е било на шах и което го е накарало да приеме поражението си с усмивка.

— Всички си имаме някакви недостатъци. — Той спря погледа си върху ръката й, която в този момент си играеше с дамата. — Какво е това на дланта ти?

— Кое? А, белегът ли? Не може да не сте го забелязали досега.

— Този не съм. — Пое ръката й и я обърна. На дланта й имаше различни белези. Той докосна леко продълговатия бял белег, минаващ от китката до пръстите. — Дълбоко си се порязала.

— Работя със стъкло и е естествено човек понякога да пострада. Проявих несръчност, бутнах едно стъкло от масата. Успях да го хвана във въздуха и то не се счупи.

Обзе го гняв. Белегът бе стар и инцидентът сигурно бе станал, когато е била съвсем малка. Защо не са внимаваш за нея, защо не са я пазили?

— Стъклото е можело да разреже ръката ти на две!

— Работя със стъкло — повтори тя. — Втори път обаче подобно нещо не ми се е случвало.

Погали леко белега и с пръстите си долови учестения й пулс. Тя преглътна с мъка.

— Бих предпочела да не правите така. Усещането е доста… странно.

— Боли ли те нещо?

— Н–не съвсем.

Стори му се, че я е заболяло и го обзе тягостно чувство. Едно дете нямаше да му отговори по този начин. Тя бе жена, великолепна плячка и той щеше да я преследва докрай. О, Боже, нужен му бе какъвто и да е предлог, за да я прелъсти.

Бутна ръката й настрана и се изправи.

— Тук е много топло. Нека доиграем партията утре.

Тя го погледна изплашена.

— На мен не ми е топло.

— Заврял съм. Ще ида на палубата да се поразхладя. — Отправи се към вратата. — Ще се видим на вечеря.

Стоеше ли по–далеч от нея, желанието му щеше да отслабне. Предаваше се охотно на страстите си и подсъзнателно търсеше в Мариана онези пориви, които щяха да му дадат повод да я примами в леглото си.

— Изглеждаш ми малко не на себе си — обърна се към него Грегор докато двамата се разхождаха по палубата. — Как е Мариана?

— Във всеки случай не лежи гола и разплакана в каютата ми.

— Е, значи е имало полза от разговора ни. — Грегор повдигна вежди. — Сигурно си се държал извънредно примерно. Сега разбирам, защо ми изглеждаш толкова потиснат.

— Ти смяташ, че проблемът ще се реши, ако всичко стане открито, така ли?

— Не, аз просто съм наясно, че в момента, в който осъзнаеш какви чувства изпитваш към нея, душата ти буквално ще се разкъса на две. В това се крие известна опасност, но заплахата, идваща от другата посока е значително по–голяма.

Джордън се усмихна накриво.

— Сигурно мислиш, че по природа инстинктите ми са разрушителни, нали?

— Не, инстинктите ти са си наред, но ти цял живот само си взимал, а не си давал нищо от себе си. Трудно е човек да се пребори с този навик. — Той го потупа приятелски по рамената. — Кураж. Ще се оправиш.

— Много ти благодаря — отвърна Джордън не без ирония. — Но не се учудвай, ако този път навикът все пак надделее.

— Ще се учудя — отвърна Грегор сухо, — и дори ще се почувствам много, много разочарован.

В очите на Джордън се отразяваха най–разнообразни чувства — възмущение, разочарование, благосклонност и симпатия. Грегор знаеше отлично, че ако не друго, то поне за последното чувство винаги има място в сърцето на Джордън. Още в юношеска възраст той постоянно се домогваше до одобрението на Грегор. Разбира се, не и когато се бореше против ограниченията, налагани му от неговия по–възрастен приятел. Обичаше този стар негодник.

— Мошеник такъв — извика той и се разсмя.

— Да, вече сме в по–добро настроение. — Грегор се усмихна широко. — Ела, нека зърнем делфините. Когато човек наблюдава скоковете на тези чаровни животни, той, без да иска забравя лошото си настроение.

Наблюдаваше я.

На масата Джордън се шегуваше с Алекс и разменяше по някоя и друга дума с Грегор, но всъщност нито за миг не преставаше да я гледа. Нещо, което силно я притесняваше.

Всъщност Мариана бе свикнала с погледа му. През изминалите две седмици той изучаваше неотклонно всеки нюанс на лицето й, но същото правеше и тя. Но този път всичко бе… по–различно.

След като се нахраниха, Джордън отмести стола си и се изправи.

— Днес небето е ясно и има пълнолуние. Грегор, какво ще кажеш да заведеш Алекс на мостика. Разкажи му за звездите, моля те. А ти, Алекс, трябва да знаеш, че Грегор знае по една приказка за всяко съзвездие на небето. Когато бях момче, той ме взимаше със себе си в гората и ме омайваше с приказки, насред морето обаче приказките са още по сладки.

— Искам, искам. Моля те, Грегор — примоли се Алекс.

Грегор спря за миг погледа си върху Джордън, след което само кимна с глава.

— Е, щом искаш. За малко може. А ти ще дойдеш ли с нас? — обърна се той към Мариана.

— Сигурен съм, че Мариана е уморена. Ще я заведа в каютата й — намеси се Джордън. — Трябва да обсъдим нещо.

Мариана го изгледа смаяна. Толкова време прекараха заедно над шахматната дъска. Защо ли пък точно сега настоява да разговарят? Едва в този миг Джордън се обърна съм нея.

— Идваш ли?

Почти същите думи отправи към нея и в църквата в Таленка. Сигурно можеше да чете мислите й, защото рече весело:

— Досега не съм бил чак толкова непоносим, нали?

Не бе в състояние да се възпротиви на подкупващата му усмивка. Почувства, че той държи извънредно много на съгласието й.

— Е, ще дойдеш ли? — настоя той, но тя поклати бавно глава.

— Можете да обсъдите всичко и по–късно — намеси се Грегор. — Няма да е… — Спря насред дума, виждайки изражението на нейното лице, вдигна само рамене и се изправи от мястото си. — Добре, щом толкова искаш, говори с нея. Аз пък ще обясня на Алекс, че всичко, изписано по звездите, се сбъдва.

— Да, да… И после правиш всичко възможно предсказаното да не се осъществи — промърмори Джордън.

— Защото следвам твоя пример. Хайде Алекс, обличай си палтото.

— Няма нужда — възпротиви се момчето.

Грегор обаче го наметна върху раменете му.

— Нощният вятър е студен. Не искаш да се разкашляш, нали?

Мариана ги проследи с поглед и поклати глава.

— В ръцете му Алекс е направо като тесто. Истинско чудо!

— Да, той наистина е в състояние да направи всичко с всички — добави Джордън кисело, — обаче не може да си затваря устата. — Взе наметката на Мариана и я положи върху раменете й. — Ела!

— За какво ще разговаряме? — полюбопитства тя на път към каютата. Южният бриз галеше нежно лицето й. Внезапно в държането на Джордън настъпи рязка промяна. Той излъчваше спотаено насилие, а от непреодолимия му чар не бе останала и следа. В ума й се оформи определено подозрение и тя замръзна на място. — Вече ви казах, че не искам да говорим за прозореца.

— За Бога, нима мислиш, че ще си губя времето по този начин?

— В такъв случай за какво…

— Ти всъщност какво си вършила като дете?

— Моля? — попита тя стъписана.

— Попитах те какво си правила. Сигурно не си работила през цялото време с любимото си стъкло.

— Разбира се, че не.

— Добре. Разкажи ми тогава за другите си занимания.

— Защо да ви разказвам?

— Искам да разбера каква си била като дете.

Отговорът му бе толкова безсмислен, колкото и проявеното от него любопитство.

— Не разбирам всъщност какво искате от мен.

— Например всички деца играят. Ти на какво си си играла?

— Моята игра бе работата ми със стъклото.

— Знам, че не можеш да яздиш. Разхождала ли си се, например?

— Понякога сме правиш дълги екскурзии в планината.

— А, това вече прилича на детство. Защото човек може да си помисли, че си се пръкнала вече голяма от някое оцветено стъкло.

Поради някакви си свои причини този мъж не бе в настроение — не биваше да му позволи безнаказано да излива злъчта си върху й.

— Не се дръжте така глупаво.

— Досега почти не си споменавала баща си. Знам само, че се е поминал преди няколко години. Разкажи ми нещо за него.

— За татко ли? Той бе хубав мъж. Имаше златисторуса коса, фини черти на лицето и много обичаше да се смее. — Тя замълча за миг, отдадена на спомени. — Смееше се почти през цялото време.

— Значи е бил по–различен от повечето поети, които познавам. Защото по правило те обичат да се заливат в сълзи и да скърбят.

Тя само поклати глава.

— Той казваше винаги, че Господ ни е дал живот, за да се смеем.

— Не да се трудим, така ли? — попита той язвително.

— Защо? Той се трудеше — възрази тя. — Създаде чудни стихове. Седеше часове наред под дърветата в градината и пишеше.

— Да, а през това време майка ти се е съсипвала от работа, за да има какво да ядете, нали?

— Този факт не я смущаваше. Такъв бе редът в нашето семейство.

— О, сигурно и ти търсиш наляво и надясно някой млад поет, когото да изхранваш, отрупвайки го с грижи?

— Ако е като татко, не бих имала нищо против.

Отговорът й сякаш не му допадна.

— А освен да седи под дърветата и да пише стихотворения, баща ти друго умееше ли?

— О, той ни обучаваше на различни неща — френски, английски, математика. Опита се дори да ме научи на поетическото изкуство, но безуспешно. Просто нямам талант за такъв вид дейност.

— Е, за щастие пък си доказала, че имаш талант за стъклопис и на старини щеше да го изхранваш без проблеми.

— Вие нищо не разбирате — отвърна тя. — Не искам да говорим повече за татко.

— Аз също. И бездруго няма никакъв смисъл.

— Кое няма смисъл? — попита тя възмутено.

Той сякаш не чу въпроса й, позамълча за миг и внезапно рече:

— Мисля, че от сега нататък трябва да престанем с нашия шах.

— Защо?

— Започва да ми става скучен. — Той се усмихна цинично. — На мен всичко ми доскучава бързо. Ще го потвърди и Грегор.

Думите му я жегнаха, макар че не искаше да си го признае. Вярно, този следобед държането му бе особено, но можеше да се закълне, че не е скучал. Всъщност откъде да знае? За разлика от него тя така и не успяваше да прозре мислите му. Може пък винаги да е скучал в нейно присъствие, кой знае. Тя вирна брадичката си.

— Съгласна съм. И на мен ми доскуча от този шах. Всичко се подрежда отлично — тъкмо ще отделям повече време на Алекс.

Стигнаха пред каютата й, той отвори вратата пред нея и се спря, загледан в тъмнината. Приличаше на човек, който едва ли не съзира нещо, което го очаква в мрака.

— Джордън?

Той се извърна рязко и я изгледа остро. Дъхът й спря, когато видя изражението на лицето му. Навлажни устни и попита неуверено:

— Нещо… не е наред ли?

— Възможно е. — Светлозелените му очи заискриха, а устните му изглеждаха по–чувствени от всякога. — Кога ли пък нещата са били наред, когато е налице най–греховното от всички желания?

— Не разбирам какво имате предвид.

— Мога спокойно да те науча на него. Ще ми бъде много… — Той спря, виждайки, че тя инстинктивно прави крачка назад. После въздъхна дълбоко и се завъртя на токовете си. — Лека нощ.

Вцепенена, Мариана го проследи с поглед. Тъмната му коса проблясваше на лунната светлина, а в походката му бе стаена животинска енергия. Смяташе, че донякъде го познава, но в този ден той бе по–странен, объркващ и загадъчен от всякога. Вместо да се разгневи тя се почувства засегната и дори малко уплашена.

Страхуваше се от Кембърън повече, отколкото дори смееше да признае пред себе си. Не знаеше нищо за дворците, аристократите и Англия, която баща й мразеше толкова много. До този момент светът бе малък, тесен и изпълнен с любов. Сега обаче той й заприлича на огромен див звяр, раззинал заплашително паст. Бе готова да се пребори по–скоро със сто Кембъръни, отколкото с този непредсказуем мъж. Мислеше си, че е защитена от излъчването му. Но го допусна твърде близо до себе си и той я нарани.

Глава четвърта

В далечината изникнаха четирите кули на Кембърън. Масивната постройка от сив камък, по която се вееха множество знамена, бе най–огромното нещо, което бе виждала през живота си. Въпреки искрящото слънце Мариана се затъна по–плътно в наметката си — толкова хладен и чужд и се стори този дворец.

Алекс и Грегор бяха напред, но след малко момчето се върна в тръс и запря кончето си пред нея.

— Мариана, виж. Дворец!

Тя прикри вълнението си и рече сухо:

— Ами да, така е. Нали знаеш, дворците, винаги бият на очи.

— Може ли да препусна напред? Грегор ще ми покаже конюшните.

Тя кимна утвърдително.

— Но внимавай и недей да бързаш.

— Ако понито забави още своя ход, ще се наложи да придърпаме Кембърън насам — обади се Джордън. — По–нататък Алекс ще вземе няколко урока по езда, но преди това трябва да му дадем някое по–буйно животно.

— Този кон ми харесва. — Алекс погали понито по шията. — Само не знам как да го нарека?

— Труден въпрос. Трябва добре да го обмислиш и да решиш сам.

— Добре, така ще направя. — Той обърна кончето и се понесе в тръс обратно към Грегор. — Мариана, побързай.

— Защо не тръгнете с тях? — обърна се тя към Джордън, без да го погледне. — Едва се държа на седлото. Ще се забавите с мен.

— Нищо подобно няма да направя. Аз изобщо не бързам. И никога не съм обичал особено това семейно имение. — Той се усмихна при тези думи. — А освен това като твой настойник съм длъжен да не те оставям сама.

— И двамата знаем много добре, че всичко това са глупости.

— Може би пък тези глупости ще ми помогнат да не извърша и друга, още по–голяма глупост.

Тя дори не се и опита да разтълкува последните му думи. Искаше единствено да се освободи от неговото присъствие. Така и така се чувстваше изнервена и неуверена при вида на двореца, а отгоре на всичко от понеделник, деня, в който слязоха на сушата, той я следваше мълчаливо на всяка крачка.

— Хайде, настигнете ги — повтори тя. — Нали вече ми дадохте да разбера, че ви е скучно с мен. Защо стоите още? — След онази вечер на кораба го виждаше само по време на храна. Бе вежлив, но същевременно и затворен. Прекарваше времето си предимно с капитана и Грегор, като не пропускаше да се позанимае и с Алекс.

— Нима? Не съм твърдял, че ми е скучна компанията ти. Казах само, че шахът ми е доскучал, нищо повече. — Той подкара коня си напред. — Но пък за сметка на това с всеки изминал ден тази нова игра става все по–забавна… и по–уморителна.

Явно, че я занасяше. За свое голямо учудване се почувства болезнено засегната. Погледът й се спря несъзнателно на двореца.

— Защо не обичате този дворец? Та той е ваш дом.

Той вдигна равнодушно рамене.

— Домът е място като всяко друго на земята.

Не бе съгласна с него. Имаше дом, в който се бе родила, дом, в който живя до онази страховита нощ и който обичаше повече от всичко на този свят.

— Нима не сте преживяли тук най–щастливите години от детството си?

— Опитваш се да проникнеш в тайните ми, така ли?

— Само недейте да бягате от въпросите ми, моля ви! Та нали вие самият затрупвате с въпроси и мен, и Алекс?

— Вярно. Така е. — Той замълча за миг, след което продължи: — За съжаление детството ми е лишено от всякакви мрачни тайни. Майка ми е починала, когато съм бил двегодишен и от този момент нататък околните се стараеха да отгатнат и най–малкото ми желание. Слугите например буквално се надпреварваха кой от тях да ме глези повече.

— А баща ви?

— О, глезеше ме и той… когато имаше време, разбира се. Само че му бе доста трудно да ми отдели дори и няколко секунди. Защото решително и непоколебимо преследваше една–единствена житейска цел — да стане най–изявеният бонвиван и алкохолик в цяла Англия. — Той се усмихна язвително. — Сигурно е щял да постигне мечтата си, но когато бях на дванадесет години паднал от коня си и починал на място. Жалко.

— Май не сте го обичали много?

— Може някога и да съм го обичал. Всъщност защо не? Бе чаровник и винаги ми е служел за образец. След смъртта му и аз започнах да се стремя към висшите блага на един живот, изпъстрен с крайности. И за разлика от него, неудачника, щях непременно да ги постигна, ако не бяха ме отклонили от избрания път.

— От какво да ви отклонят?

— Правилният въпрос гласи „от кого“. Отговарям: В живота ми внезапно се изви вихрушка, нарекла себе си Грегор. — Той запря коня си край някакво поточе и скочи на земята. — Виждаш ли колко съм откровен. Снемам, така да се каже, доспехите от тялото си.

Доспехите му си оставаха непокътнати и блестяха като шлифовано стъкло, но въпреки това тя бе удивена от факта, че е тъй откровен.

— Защо се разкривате пред мен?

— За да ти покажа колко съм безобиден. — За миг замълча. — И за да те подтикна също да свалиш бронята.

— Нямам такова намерение.

— Да, обаче е необходимо. Нали трябва да живеем някак си порядъчно един с друг.

Един с друг. Звучеше някак твърде интимно и заплашително.

— Знам, че ти развалих настроението на борда на „Сийсторм“. — Той погали по шията коня, който тъкмо пиеше вода от потока. — Държането ми бе направо отвратително.

— Казахте „отвратително“. Но това е обичайното ви поведение.

— Ама разбира се, точно така е. — Пленителна усмивка разцъфна на лицето му. — Прости ми и ще те възнаградя щедро.

Това бе първата му усмивка от онази вечер в каютата.

— Не искам никакво възнаграждение.

— Разбира се, че искаш. На този свят всеки иска нещо — отвърна той сякаш между другото, но с дълбоко убеждение в гласа.

— От опит ли го знаете? Винаги ли искат нещо от вас?

По устните му пропълзя цинична усмивка.

— По рождение съм богат като махараджа и много бързо, още в най–ранното си детство, разбрах, че всички очакват от мен прояви на благосклонност.

В душата й се прокрадна съчувствие към момченцето, не познало обичта без отплата, но успя бързо да овладее обзелото я вълнение. Можеше да съчувства на детето, но не и на мъжа пред себе си.

— Да си избера, значи, проява на благосклонност, така ли?

— А защо не? Попазари се с мен и ще извлечеш полза. Вярно, че позициите ти са слаби, но пък животът ти може да стане приятен.

— И какво сте в състояние да ми предложите?

Внезапно на лицето му се появи някакво неразгадаемо изражение. За момент тя дори си помисли, че е разочарован. Каква глупост!

— Каквото пожелаеш. Диаманти? Жените обичат накитите. Каквото пожелае…

Погледът й се зарея по бойниците на замъка.

— Е, казвай — настоя той. — Обикновено дамите не се притесняват много–много, когато трябва да изразят желанията си.

Бе сигурна, че наистина не една жена е поставяла своите условия срещу неговите. Тази мисъл предизвика негодуванието й.

— Е, да. Защото мъжете никога не допускат да протегнем ръце и сами да си вземем онова, което желаем. Смята се, че такова едно поведение не е нито естествено, нито пък е проява на женственост.

Той я изгледа с присвити очи.

— Това ли предпочиташ? Моля! Ще се подчиня на агресивността ти. И то най–охотно.

— Искате да кажете, че сте готов да ми дадете онова, което ми се полага по право, така ли?

Той само повдигна рамене.

— Съжалявам, но не съм в състояние да променя хода на света.

— Не и на моя свят. — Погледът й отново се спря на високите бойници. — Аз… аз не искам да отивам там.

Той сякаш се вцепени.

— Къде искаш да идеш? В Лондон?

— Лондон ли? — Изгледа го смаяна. — Защо пък точно в Лондон?

— Е, покупки, театър, балове… и, разбира се, купищата безполезни дреболии, които всяка жена си пожелава.

— Но аз не знам какво да правя с всички тези неща.

Той позамълча, след което бавно поклати глава.

— Да, сигурно е така. Признавам, че през цялото време правя една и съща грешка: Виждам те единствено в избраната от мен роля.

Пръстите й нервно зашариха по гривата на коня — почти не осъзнаваше смисъла на думите му.

— Това, което искам, е една собствена къща. Малка къща, само за мен и Алекс.

Той поклати глава.

— Не е възможно да живееш извън замъка.

— Нали току–що казахте, че мога да получа, каквото си поискам?

— Значи съм те излъгал. Ти вече познаваш характера ми достатъчно добре, така че не би трябвало да се учудваш.

— Но нали ми предложихте диаманти? — възкликна тя отчаяна. — Не може една къщичка да е по–скъпа от тези благородни камъни.

— Извън крепостните стени ще бъдеш беззащитна. Вярно, че Небров едва ли ще те потърси чак тук, но знае ли човек?

Тя се усмихна горчиво.

— Да. Не бива да рискувате. Защото иначе той може и да ме отнеме от вас. Разбирам.

— Ти също не искаш той да ти отнеме Алекс, нали?

— Това са две различни неща. Аз обичам Алекс докато вие не изпитвате никакви чувства към нас двамата.

— Е, щом е така, налага се да се примириш с моята арогантност. Постарай се обаче да събудиш някакви чувства в мен. Задачата не е съвсем непосилна. Грегор например се справи блестящо.

— Изобщо не смятам да предизвиквам у вас чувства, които са съвсем естествени при другите. — Тя сграбчи по–здраво юздите. — Добре… ще живея там, но ми трябват работно помещение и правото да работя, несмущавана от никого. — В погледа й се четеше упорство. — Нали все пак за това съм тук?

— Не възразявам — отвърна той тихо. — Но все още не си ми казала какво искаш в замяна.

По лицето й се изписа нетърпение.

— Искам работа. Нищо друго.

— Така ли? — Лицето й бе зачервено, а устните — плътно стиснати. — Вярвам ти. Естествено ще имаш своята работа.

— Веднага ли?

— А защо не? — Той подгони коня си в тръс. — Ти ми предоставяш отличната възможност да ти покажа, че е достатъчно само да помолиш, за да удовлетворя незабавно всичките ти желания.

Двамата преминаха през портала на замъка. В този миг Алекс се затича насреща й.

— Конете са чудесни, Мариана. Всички до един. Грегор ми каза, че всяка пролет Джордън кани половин Англия, за да участва в конните надбягвания.

— Половин Лондон — поправи го Грегор. — Половин Англия няма да се събере дори в този огромен Кембърън.

— Ще присъстваме на надбягванията — продължи Алекс. — Трябва да видиш жребеца, който Джордън е купил от един берберски шейх.

Момчето се замисли за миг.

— А какво е това „шейх“?

— Грегор ще ти каже — отвърна Мариана. Бе забравила значението на думата, макар че някога баща й я обясни. Беше й съвършено безразлично дали в Англия гъмжи от шейхове или не.

Очите на брат й искряха въодушевено.

— Непременно трябва да видиш конете. Ела, ще ти ги покажа!

— Не сега — намеси се Грегор докато помагаше на Мариана да слезе от седлото. — Сестра ти днес сигурно се е надишала на коне. Сега трябва да отиде в стаята си и да си почине.

— Да си почине ли? — Алекс го изгледа недоумяващ. — Сега ли?

— Защо не заведеш Алекс на южната ливада, където е пистата за надбягвания, Грегор? — Джордън похвана Мариана под ръка. — А аз ще представя нашата гостенка на персонала и ще й покажа стаята.

В този момент той изглеждаше тъй непринуден, тъй самоуверен — истински властелин в земите си, който подобно на своите предни облагодетелства поданиците си или мъсти на врага.

Кожата й настръхна от неговото докосване. Внезапно усети, че се задушава — трябваше незабавно да се махне от него.

— Грегор може да покаже пистата на Алекс и по–късно. Сега искам да разгледам конюшните. — Отблъсна ръката на Джордън и прегърна брат си. — Хайде, Алекс. Покажи ми всичко.

Джордън проследи с поглед двамата докато се отдалечаваха към конюшните. Ръцете му инстинктивно се свиха в юмруци.

— Какво чакаш още? — обърна се грубо към Грегор. — Настигни ги.

— Дадено. Доста време ще мине докато Алекс й покаже първата конюшня. — Двамата се скриха от погледа му. — Тя се страхува!

— Да. — В погледа на Джордън се четеше насмешка. — Страхува се, но не и от мен. Можеш да бъдеш съвършено спокоен.

— Е, мъничко и от теб. Тя попадна в нов, непознат свят, а ти си неговият властелин. Трябва да й помогнеш!

— Опитах вече. — Джордън изгледа мрачно приятеля си. — Какво всъщност очакваш от мен, за Бога? Първо настояваш да стоя далеч от „гълъбчето“ ти, а сега пък трябвало да се сближа с нея.

— Да, но не много. Внимавай, движиш се на ръба на пропастта.

— Ти опитай. Не съм много добър в ходенето по въже.

— Аз ще поема своята роля — каза Грегор усмихнат. — На кораба ти бе изключителен. Онази вечер си помислих, че съм те загубил.

— Радвам се, че съм получил одобрението ти. Нали знаеш, от все сърце копнея за него.

— Не бива да се сърдиш. Знаеш, че съм прав. Нали затова последва съвета ми. Защото в противен случай течението щеше да те завлече къде ли не.

И Мариана щеше да сподели леглото му както на „Сийсторм“, така и тук, в Кембърън, помисли си Джордън. Ако се бе оставил на течението, това щеше неминуемо да се случи. Щеше със сигурност да я примами и прелъсти. Щеше да я научи да прави всичко, което той поиска — да разтваря бедрата си за него и охотно да го приема в онази девствена клисура, за която мислеше постоянно, откакто Грегор му даде да разбере, че не е възможно да я притежава. По дяволите, самата мисъл за нея го възбуждаше.

— Не ти ли е минавало през ума, че може би искам точно това?

— Да — отвърна Грегор. — Онзи разхайтен, глезен хлапак, с когото се запознах някога в Кембърън, все още не е умрял.

— Така е, прав си. Частица от него живее в мен до ден–днешен.

— Надявам се, че мъжът вече е обуздал прищевките на момчето.

— Така ли мислиш? — Той хвърли бърз поглед към конюшните. Самоконтролът нямаше много общо с намеренията му спрямо Мариана. Въздържаше се наистина, но страстта му не намаляваше. Напротив, все повече и повече го измъчваха болезнени еротични видения. — Не разчитай особено на самоконтрола ми.

— О, разчитам, и то много — отвърна Грегор невъзмутимо.

— Ами ако реша, че е по–лесно да променя мнението на Мариана за джеделара като я накарам да прави и други неща за мен?

— Не ти вярвам. Ти си порядъчен човек — отвърна Грегор, тръгвайки към конюшните. — Не е ли вече крайно време да погостуваш на мадам Керътърс? От доста време не си докосвал жена.

Бог ми е свидетел, така е, помисли си той. Намерението му наистина бе още с пристигането в Кембърън да задоволи мъжките си потребности. Само че пищното, ненаситно тяло на Лора Керътърс не криеше вече никакво очарование за него.

Не го очароваше и задачата, която му предстои. Трябваше да представи Мариана на персонала, поддържайки лъжата, измислена от Грегор. А това вече изключваше възможността да я прелъсти.

Не, всъщност не я изключваше напълно. Налагаше се обаче да заобиколи редица условности. Щеше ли да се реши на такава стъпка?

— Това е мисис Дженсън. — Грегор се усмихна приветливо на закръглената сивокоса жена пред него. — Тя е много любезна и най–охотно ще изпълни всичките ти желания. Как си, Джени?

— Отлично, мистър Дамек — отвърна тя усмихната. — Добре дошли в Кембърън, мис. Вестта за тежката загуба, претърпяна от вас в онази далечна страна, ни наскърби дълбоко.

Жената наистина направи реверанс пред нея и Мариана усети, че страните й пламват.

— Благодаря ви — отвърна тя едва доловимо.

— А къде е бедното малко сираче? — Явно имаше предвид Алекс.

— Ами… в конюшните.

— Знаеш ли, просто не мога да го откъсна от конете. Но Уйлям ще се погрижи за него и после ще го доведе тук — поясни Грегор.

— Да, Уйлям Стоунхем е добър човек — потвърди тя и отново направи реверанс пред Мариана. — Негова светлост ми заръча да ви заведа направо в стаята. Ще бъдете ли така любезни да ме придружите? — Без да дочака отговор, тя енергично се запъти към широкото каменно стълбище, което сякаш нямаше край.

Гласът на икономката кънтеше глухо под високия засводен таван на залата. Мариана я последва нагоре по стъпалата като избягваше да се оглежда наоколо. Чувстваше се буквално затрупана от нови впечатления. Кембърън не приличаше на имение, а по–скоро на неголямо кралство — впечатление, което се подсилваше от множеството просторни конюшни, навеси и пристройки. А и от този мрачен дворец, наподобяващ пещера. Тук само прислугата бе по–многобройна от всички жители на нейното село Самда.

Мисис Дженсън се обърна към нея.

— Ваша камериерка ще бъде Мери. Млада е, но извънредно усърдна в работата си.

Каква камериерка? Тя изгледа възмутено Грегор, който я погледна развеселен.

— Нека за известно време оставим мис Сандърс сама, без камериерка. Тя все още изпитва боязън от чужди хора.

— Да, но нали… — Погледът й се спря на Мариана. — Разбирам. Ще й трябва известно време докато преодолее ужасния спомен — рече тя в движение, а лицето й излъчваше майчинска топлота. — А ако ви потрябва нещо, просто позвънете и ще ви обслужат.

По–скоро ще се хвърля от тези стълби, отколкото да се занимавам със звънци, обеща тя тържествено пред себе си. Единственото, което искаше, бе да се скрие в стаята си и да не я напусне докато не привикне с размерите на този огромен дворец.

Двете закрачиха по дълъг, мрачен коридор, по чиито стени висяха картини с най–различна големина.

— Семейни портрети на Негова светлост — поясни мисис Дженсън, забелязвайки интереса на Мариана. После посочи голям портрет, изобразяващ брадат мъж с високи ботуши и връхна дреха, нагъната около хълбоците. — Сър Рандолф Пърсивал Дрейкън, петият дук на Кембърън — фаворит на кралица Елизабет, която, както сигурно ви е известно, е гостувала неведнаж в този замък.

— Не, не знаех. — Този факт не я учуди изобщо. Кралицата и целият й двор можеха спокойно да се поберат на това огромно пространство, и то без да бият особено на очи.

— А това е съпругата му. — На портрета бе изобразена жена с крехка фигура, облечена в разкошни одежди, обвезани в злато. Широката драпирана яка обхващаше тила й като рамка. — Смятали са дукесата за една от най–красивите жени на своето време. — Жената от картината бе наистина възхитителна — капризна извивка на устните, големи сини очи и руса вълниста коса. — Да, много хубава, но… коя е жената на онзи портрет там, встрани?

Икономката проследи погледа на Мариана.

— Ах, това е майката на Негова светлост — една година след пристигането й в Кембърън.

Мариана се приближи до картината и се опита да открие някаква прилика с Джордън. Въпреки слабото осветление установи, че от стройната жена струи огромна жизненост. Нейната черна, искряща коса, по–тъмна и вълниста от тази на сина й, бе захваната с диадема, обсипана със смарагди, така че на преден план да изпъкне откритото й лице. Имаше зелени, леко скосени очи. В жилите й течеше татарска кръв — тя си спомни думите на Джордън. Зелената кадифена рокля и широките поли подчертаваха стройната й фигура, но изглеждаха някак непривични.

— Тя бе чужденка, от много далеч. — В гласа на мисис Дженсън нямаше и следа от въодушевление. В погледа й, отправен към Грегор, се четеше няма молба за извинение. — Простете ми, сър. Знам, че е ваша сънародничка, но… тя бе много различна от вас. Приличаше повече на Негова светлост в младежките му години.

— Да, тук тя е на седемнадесет години. — Той се загледа в портрета, а по устните му пробяга едва доловима усмивка. — Права сте. Беше буйна и неотразима — точно като Джордън.

— Така казват — отвърна икономката, но в гласа й се прокрадна несъгласие с мнението на Грегор.

— В Казан ли е била родена? — запита Мариана.

Мисис Дженсън кимна утвърдително.

— По онова време тук не се знаеше нищо за тази страна. Посещавала е училище в Париж и при едно от пътуванията си бащата на Негова светлост я доведе със себе си. Всеобщото мнение бе, че бракът им е неравностоен.

— И в Казан бяха на същото мнение — обади се Грегор. — Тя произхожда от едно от най–благородните семейства в страната и по тази причина заемаше по–високо положение от който и да било англичанин. Мога само да ви уверя, че ако не бе избягала с Дрейкън, никога нямаше да й разрешат да встъпи в такъв брак.

Мисис Дженсън изглеждаше разколебана.

— Наистина ли нямаше да й разрешат да се омъжи за Негова светлост? Не мога да повярвам.

— Работехте ли вече в този дом, когато тя пристигна? — попита Мариана. — Спомняте ли си я добре?

— О, нея не можеш я забрави тъй лесно — отвърна икономката безизразно. — За тези три години, в които живя тук, преди да почине, тя успя да вдигне голяма пушилка.

— Иска да каже, че Ана е била твърде своенравна и че когато си наумеше нещо, и в огъня влизаше, но го постигаше — обясни Грегор съвсем сериозно. — Предполагам, че приживе е обърнала двореца с краката нагоре.

— Да, по нейно време тук настана пълен хаос — промърмори мисис Дженсън, продължавайки да се движи енергично. — Но когато почина, бащата на Негова светлост бе съсипан от скръб. — Тя отвори една врата в другия край на коридора. — Това е синята стая. Стаята на момчето е точно до вашата. Надявам се, че ще ви хареса.

Просторното помещение бе мрачно и потискащо като всичко останало в този замък. Цялото обзавеждане, от широкото легло с балдахин и тъмносини кадифени драперии до гардероба, бе от блестящо черно абаносово дърво. Пред високия тесен прозорец, пропускащ тънък сноп светлина, стоеше тежко, масивно писалище с леко извити крака.

Внезапно Мариана си припомни своята стаичка у дома и болка прониза сърцето й. Когато стана на десет години баба й подари прозорец с всички цветове на дъгата и светлината заля стаята й. Баба й твърдеше, че всеки човек на земята заслужава небесната дъга — за да помни, че житейските несгоди не са вечни. Когато сутрин рано се събудеше на тесния си одър и отвореше очи, заслепяваха я багри и море от светлина.

Дали й харесва? Сърцето й се сви и тя се задъха. Почувства, че ще се задуши в това гигантско помещение.

— Мариана, какво има? — попита тиха Грегор.

Тя преглътна мъчително.

— Да, стаята ми харесва. — Опита се да открие нещо хубаво. Например помещението блестеше от чистота — като каютата й на кораба. — Мисис Дженсън, мога ли да се изкъпя?

— Разбира се — отвърна икономката с грейнало лице. Ще наредя да донесат веднага ваната. Мери ще дойде и…

— Джени, слезте долу и почакайте Уйлям и момчето — бързо я прекъсна Грегор.

Икономката кимна, направи реверанс и се оттегли.

— Винаги ли прави така? — попита Мариана.

— Кое? Реверансите ли? Мисля, че още като дете са я приучили на покорство и уважение към останалите.

— Не ги искам тези реверанси.

— Няма да е доволна, ако я помолиш да престане. Налага се да свикнеш — добави той тихо. — Постепенно ще свикнеш с всичко тук.

— Знам… само че аз… — запъна се тя и прокара пръсти през косата си. — Тук е доста топло, нали?

— Бузите ти са се зачервили. — Направи й място, за да влезе. — Мисля, че скоро ще оцениш удобствата на тази стая. Ако ти трябва още нещо, обърни се към Джордън. Той много държи да се чувстваш добре тук. — Грегор посочи гардероба в другия край на стаята. — Вътре сигурно ще откриеш неща, които ще ти свършат работа докато дойде шивачката от Лондон.

— Шивачка ли? Каква шивачка? — Тя се извърна с лице към него. — Не може ли някоя жена от селото да ми ушие две–три рокли?

— Нали ти казах, че Джордън иска да си щастлива. Той смята, че дамите се чувстват най–щастливи, когато са елегантни.

— Разбирам. Ако се чувствам добре тук, ще работя повече, нали? — Пристъпи към гардероба и го отвори. Вътрешността му буквално преливаше от рокли — пъстро изобилие от най–различни цветове и модели. — И кому принадлежат всички тези неща?

Грегор само повдигна рамене.

— Опасявам се, че и Джордън вече е забравил. В негово присъствие дамите много–много не обръщат внимание на личните си вещи. След всяко събиране остава по нещо.

Тя си представи веднага рояк елегантни дами, които се носят из залите, стаите и по поддържаните морави — парфюмирани жени, с искрящи, грижливо накъдрени коси, дами, изпълнени с единственото желание да запленяват и да се харесат. Да запленят и да се харесат на Джордън Дрейкън, дука на Кембърън.

— Извини ме, но се налага да тръгвам — каза Грегор. — Трябва да говоря с Джордън. След малко ще ти донесат вана и гореща вода.

Не биваше да се държи толкова глупаво. Това не бе някакво подземие пък и нали Грегор каза, че ще свикне. Сне наметалото и го окачи в гардероба. Лъхна я остро ухание на парфюм и тя несъзнателно сбърчи нос. Прииска й се незабавно да махне от себе си смачканата изцапана рокля, но внезапно почувства лек пристъп на погнуса — не желаеше да мирише като тези жени, които Джордън бе забравил, ако се вярваше на думите на Грегор. Разрови се из дрехите, откри една по–обикновена синя рокля и я занесе до прозореца, вграден в дебелия зид. Разтвори го широко и преметна роклята навън, за да се проветри. Не биваше да се безпокои, дори и част от аромата на парфюма да останеше.

Но притеснението така и не искаше да я напусне. Необходимо бе бързо да възвърне равновесието си и да назове нещата с истинските им имена.

Работа! Вглъбеше ли се в своя свят, света, който познаваше и обичаше, щеше да се почувства по–добре, щеше да отхвърли от себе си всички тревоги. Да, решението се криеше в думата „работа“.

След като се изкъпа, тя облече синята рокля и реши да потърси Джордън. Обърка пътя, но попита двама лакеи в ливреи и скоро го откри в библиотеката да разговаря с Грегор. При влизането й двамата едновременно вдигнаха поглед към нея.

— Ти си просто пленителна — промълви Джордън. — Досега съм те виждал единствено в бяло. Синьото обаче ти стои изключително.

Мариана отклони комплимента.

— Това бе единствената рокля, която не бе обсипана с фльонги, рюшчета и джуфки. И не искам да бъда пленителна, искам да бъда заета с работа.

— Нима недоволстваш от нещо? — попита Джордън.

— Ателието ми — отвърна тя рязко. — Искам да видя мястото, където ще работя.

— Как не се сетих веднага. — Джордън щракна с пръсти. — Ти си цял половин следобед в замъка ми, а аз те лишавам от онова, което цениш най–много на този свят. — При тези думи той се отправи към вратата. — Разреши ми незабавно да компенсирам пропуснатото. А с теб, Грегор, ще се видим на вечеря.

Грегор се поколеба за миг.

— Мога да дойда с вас, ако искаш.

Джордън го погледна косо.

— Няма да се случи нищо особено. В ателието липсва онази мебел, за която стана дума в разговора ни.

— Спомням си добре, че в степните села се справяше отлично без каквато и да било мебелировка.

Погледът на Мариана се залута от единия към другия и обратно.

— Какво ме засяга тази… мебел. Сега искам да видя ателието си. За нещата, от които имам нужда, ще говорим по–късно.

— Възхитен съм от усърдието ти. — Джордън отвори вратата. — Грегор, дай каквото трябва на Алекс. Аз ще се погрижа за Мариана.

— Разчитам на теб — извика след тях приятелят му.

Джордън закрачи бързо напред, а Мариана подтичваше след него през предверието и по широкото стълбище.

— Къде отиваме?

— Реших, че стаите в кулите са най–подходящи за целта. Спокойни са и от всички страни пада светлина. — Стигнаха до втората площадка. Той отвори някаква врата и тръгна нагоре по една вита стълба. — Сигурен съм, че ще ти хареса.

— Нека първо видя сама. Но ще са ми нужни и инструменти.

— Моят иконом ми докладва, че в момента четирима занаятчии довършват прозорците на катедралата в Медоран. Пратих вече слуга, който ще купи от тях всичко необходимо. Очаквам да се върне преди здрачаване. Разстоянието не е голямо — половин час езда.

Тя го погледна изумена.

— Значи вече сте помислили за това?

— Нали каза, че се нуждаеш от тези неща.

— Трябва ми също пещ за изпичане на боите, тръбичка за спояване, както и котел за производството на стъкло.

— Ти сама ли си правиш стъклото?

— Разбира се! Всеки истински творец си има собствена формула. В зависимост от дебелината и състава си стъклото поема светлината по различен начин.

— Извини ме за невежеството ми. За всички тези неща ще ни трябва повече време. Задоволява ли те, ако ги доставя едва утре?

Тя кимна утвърдително.

— За по–незначителните работи мога да използвам, разбира се, и готово стъкло.

— О, това ме улеснява. Опасявах се, че ще се наложи да ходя до Медоран посред нощ. — Той разтвори рязко вратата и отстъпи встрани. — Надявам се, че стаята отговаря на желанията ти.

— Светлина!

Малкото кръгло помещение бе съвсем празно, но това нямаше никакво значение. От осемте високи прозореца струеше ярка светлина. О, Боже, каква светлина!

Мариана пристъпи бавно в средата на стаята. Затвори очи, вдигна глава и я изложи на чудната топлина. Студената буца в стомаха, която я измъчваше откакто бе в Кембърън, внезапно се стопи и тя изпадна в състояние, подобно на транс.

— О, стаята е великолепна — прошепна щастлива и пред вътрешния й взор преминаха багрите и блясъкът, които щяха да изпълнят помещението.

— Да, великолепна — повтори той и гласът му прозвуча твърде особено. Тя се обърна бързо. Бе приковал погледа си в нея. — Приличаш на човек, комуто току–що са подарили диамантена огърлица — продължи той дрезгаво.

Тя поклати глава.

— От слънцето е — продума тихо. — От него по–красиво няма на този свят. И… не може да се подарява.

— Но аз ти го дадох, нали? — Не изчака отговора й и тръгна към нея. — Докато яздехме от Саутуик насам слънцето не престана да грее, но ти се държеше другояче. На какво се дължи тази разлика.

— На прозорците. Аз мога да им вдъхна живот.

Той я изгледа настойчиво.

— Както слънцето събуди и теб за нов живот, така ли?

Чувстваше се по–раздвижена, по–жизнена от всякога. Кръвта пулсираше в жилите й. Той бе до нея, облян от яркото, пронизващо, безпощадно слънце. Видя кръговете около очите му, малката трапчинка в брадичката, чувствените устни. Светлозелените му очи искряха, а зад тях имаше стаено нещо, което… Вдигна глава към него — омагьосана, запленена от близостта му. Смътно се досети, че иска да го използва за своя небесен прозорец — като Луцифер. Всъщност откъде ли й хрумна, че е принцът на мрака? Джордън не се боеше от светлината. Нещо повече, той сякаш бе част от нея. Внезапно изпита остро желание да стопли ръцете си в него — така, както слънцето стопли лицето й. Всеки миг щеше да я докосне.

Сдържа дъха си, прикована от някаква безименна сила, която не й позволяваше да откъсне погледа си от неговото лице. Почувства парене по дланите, петите, във връхчетата на гърдите си.

Джордън отстъпи крачка назад.

— Какво още ти трябва за работата? — попита той с дрезгав глас.

Тя преглътна мъчително, забавяйки отговора си.

— Свещи. Много свещи. Дълга, масивна маса, мастилница и големи листове хартия.

— Утре ще ти донесат всичко необходимо.

Тя поклати глава.

— Днес. Казахте, че инструментите ще пристигнат в късния следобед. Мога да започна още днес.

Той я изгледа изпитателно. Усмивка озари лицето му.

— Е, добре. Значи, още днес. — Тръгна към вратата, но се спря. — Надявам се, че все пак ще започнеш работа едва след вечеря, нали?

Не искам да седя на една маса с него, помисли си тя отчаяна. Нещо повече, осъзна, че изобщо не е в състояние да стои с него в едно и също помещение.

— Не, не ми се яде.

— Да, но Алекс сигурно е гладен и ще се почувства по–добре, ако и ти присъстваш на масата. Все пак това е първата му вечер в Кембърън, нали? Не бива да го разочароваш.

Обзе я чувство на облекчение. Изметено сякаш от привичния му сарказъм, внезапно изчезна всичко онова, което съзря в него под светлината на безпощадно ясното слънце. Осъзна, че може да се пребори с този Джордън Дрейкън, човека, който правеше всичко възможно, за да манипулира целия свят по собствената си воля.

Той си отиде и й се стори, че в кулата се е стъмнило — сякаш облак затули слънцето.

Не, заблуждаваше се. Светлината си бе същата. Неочаквано от роклята отново я лъхна слаб аромат на парфюм. Можеше да се закълне, че когато излезе от стаята си, уханието бе изчезнало. Но ето, в този момент се появи отново.

Вероятно отново се заблуждава. Просто за миг се е почувствала така, както се е чувствала и онази жена в присъствието на Джордън. Слаба, женствена и… изпълнена със страст.

Затвори очи и се разтрепери.

Не. Как може? Какви желания? Не е възможно.

Чиста заблуда. Какво друго?

Глава пета

Цялата армия от прислужници бе заета единствено с поднасянето на безчислените ястия, количество, с което Мариана и семейството й щяха да преживеят много, много дни.

Джордън седеше на централното място на огромната, блестяща маса. Облечен бе в светлосиво и бяло и се открояваше забележимо на фона на пищния, изискан стенен килим зад гърба му.

Разговаряше непринудено с Грегор. Търпеливо се вслушваше във възбуденото бърборене на Алекс. А към Мариана… с нея се държеше подчертано любезно.

И всеки път, щом я погледнеше, в ума й изникваше спомена за онзи миг горе в кулата.

Дочака с усилие края на вечерята, изправи се, измърмори някакво извинение и се оттегли. После сложи Алекс да спи, целуна го за „лека нощ“ и нетърпеливо са затича нагоре към кулата.

Тежката врата се затръшна зад гърба й. Най–сетне на сигурно място. Вятърът свиреше и от отворените прозорци лъхаше студ.

Все едно. Студеният въздух галеше сгорещените й страни. Нима има температура? Глупости. Та тя не е боледувала никога.

Погледът й обиколи помещението — междувременно някой бе сложил мебели. Отиде до дългата маса, запали свещите в трите високи, черни свещника и извади голям лист хартия от купчината на масата.

Седна на малко столче и се зае усърдно да скицира. Не биваше да влага цялото си умение в тази стъклопис. За да не й стане мъчно, когато един ден напусне Кембърън.

В кулата горе светеше. Значи тя бе там и работеше. Радостна възбуда обзе Джордън. Всемогъщи Боже, не се бе чувствал така от първия път, когато се люби с жена.

— Не си бил при мадам Керътърс, нали? — обади се Грегор зад гърба му.

— Не. — Извърна се от прозореца и изрече натъртено: — И не възнамерявам да ходя при нея.

Настъпи мълчание. Никаква реакция от страна на Грегор.

— Някакви възражения?

— Каквото можах, направих. Щом искаш Мариана, вземи я. Тя е само една жена. Е, все още не съвсем, но… какво значение имат тези неща за теб?

Джордън се обърна с гръб към него и отново се загледа през прозореца.

— Майка ми ме е родила, когато е била само с година по–голяма от Мариана.

— А, значи искаш тя да зачене от теб?

— Нищо подобно не искам — отвърна Джордън през зъби. — Искам…

— Разбирам. Искаш да защитиш позициите си. И защо? Ти и така ще направиш, каквото си си наумил. Наблюдавах те на масата — целият тръпнеше като жребец пред разгонена кобила. Само дето тази кобила не е разгонена.

— По дяволите! — Той се извърна рязко. Очите му заискриха на светлината на свещите. — Грешиш, Грегор. Вече е узряла за любов.

— Само защото изпитва първите трепети на покълващата женственост ли? Затова ли искаш да я унищожиш като личност?

— Не бих я… — Понечи да изругае, но се извъртя рязко на токове и напусна кабинета. Какви смехории разправяше този Грегор: той, Джордън, щял да унищожи момичето като личност, ако преспял с нея. Та тя не притежаваше нито пари, нито някакви връзки. И можеше ли изобщо да очаква по–добър живот от този, който й предлагаше той? Бе в състояние да й даде всичко, от което се нуждае. След като я убеди да му даде джеделара, ще я задържи при себе си като своя любовница. Ще й купи къща и ще я обсипе с подаръци и най–различни прояви на внимание. Мариана ще бъде осигурена във всяко отношение. Бе твърде млада наистина, но опитът му подсказваше кога една жена го желае.

А този ден, в кулата, тя го желаеше.

Джордън почука на вратата едва доловимо и я отвори, без да дочака отговор.

— Може ли да вляза?

Мариана се вцепени.

— Не, искам да бъда сама, Ваша светлост.

— Казвам се Джордън — прекъсна я той и затвори вратата след себе си. — Не ставай смешна. Не можеш да върнеш времето, колкото и да искаш. — Приближи се бавно към нея с поглед, впит в големия лист хартия със скиците. — Какво правиш в момента?

— Не разбирате от тези неща… Ваша светлост — отвърна тя, произнасяйки подчертано последните две думи.

— Това го чухме вече.

Тя помнеше отлично онази първа вечер, в която той й подари отново детството — в момент, когато наистина се нуждаеше от него. Реши да прогони този спомен от мислите си — сега едва ли щеше да получи подобен подарък.

— Е, аз съм човек с нормална интелигентност. — За миг чаровна усмивка озари лицето му. — Ако ми разясниш всичко бавно и разбираемо, може пък и да схвана същността, Мариана.

В неговите уста името й винаги звучеше странно — тъмно, гладко и искрящо като стъкло, нагрято от слънцето. Тя пъхна перото в дръжката.

— Първо правя скица, а после я пресъздавам в стъкло.

— Виждам. Готвиш се да направиш съвсем малък стъклопис, нали?

— Това е все още първата скица. Баба ми винаги казваше, че първата скица отваря път за сърцето. Втората вече съответства на избраната мярка. Върху отделните части на скицата съвсем точно се налагат тънки парчета мукава, които се скрояват. После се прави линията на среза.

— Линията на среза ли? Това пък какво е?

— С оловен щифт очертавам линия, обгръщаща образеца от всички страни. Стъклото се срязва по нея. В мен възниква представата за този образец, както и усет за ритъма на произведението.

— Признавам, че ритъмът е нещо извънредно важно — рече той сериозно. — Това е едно от моите…

— Казахте, че съм свободна и мога да работя — прекъсна го тя. — Пречите ми. Вашето присъствие ме разсейва. Въпросите ви също.

— Изобщо не те разсейвам. Просто съм тук. — Обърна се и отиде до най–близкия прозорец. — Студено е като в гробница. Ще затворя капаците.

— Не.

Той я погледна недоумяващ през рамо.

— Обичам студа. Когато е студено, вниманието ми не отслабва.

— Искаш да кажеш, че те държи бодра, така ли? — Под очите й имаше кръгове. — Денят бе уморителен, пък и ти от доста време стоиш тук. Защо не си легнеш?

— Чувствам се добре. А вие няма ли да си тръгвате вече?

Той се огледа в помещението.

— Тук няма никакви удобства. Ще наредя утре да ти донесат кресло и възглавници.

— Не ми трябват. Тук съм, за да работя. В Самда обзавеждането ми бе още по–оскъдно. Просто нямам нужда от удобства.

— На мен обаче са ми необходими. — Той се заразхожда напред–назад като от време на време се спираше пред някой от осемте прозореца, за да погледне навън. — Не съм свикнал на такава спартанска обстановка — рече той иронично. — Не очаквай от мен да понасям едновременно и студа, и неудобствата. Не, в никакъв случай. Нали ме знаеш какъв съм си разглезен и порочен.

Внезапно в паметта й отново изникна сцената в църквата — той я е възседнал на пода, силен, примитивен, съвършено различен от култивирания мъж, с когото разговаряше в момента. Вцепени се при мисълта, че това едва ли ще бъде единственото му посещение в кулата.

— Очаквам от вас просто да ме оставите на мира.

Той я погледна през рамо.

— Това не може да стане — обади се тихо. — Изкуството на стъклописа упражнява върху ми огромно въздействие. Щом като не желаеш да ми обясниш творческия процес, се налага да погледам и сам да разбера какво става.

Тя въздъхна дълбоко и се обърна отново към масата.

— Просто е безсмислено да споря с вас. Нахалството ви пречи да се съобразите с нуждите и желанията на останалите. Ще ви бъда благодарна, ако си тръгнете или поне не вдигате шум.

Усещаше погледа му върху себе си докато се пресягаше към перото. Моля те, мили Боже, накарай го да се махне оттук.

Чуваше стъпките му из стаята, но той така и не си тръгваше. Престана да му обръща внимание и прикова поглед в листа.

— Косата ти сияе на лунната светлина.

Започна да рисува розета в един от горните ъгли на скицата.

— Но не толкова, колкото днес следобед. Каза ми, че не си езичница, но ми се струва, че ме излъга. Обляна от светлина, ти приличаше на египетска жрица, която, изпаднала в транс, се моли на слънчевия бог. Внезапно си спомних твоите думите ти за багрите, чийто смисъл е да подчертаят сиянието на слънцето. — Той замлъкна за миг. — Но не си разбрала още, че всъщност ти си тази, която привлича слънцето.

Звучен и безтелесен, гласът му я заливаше като топло дихание.

— Исках да те докосна. И знаеш ли защо не го сторих?

Ръцете й се разтрепериха, но си наложи да се овладее и успя да довърши започнатата розета.

— Защото не те исках в състояние на транс. — При тези думи той се разсмя грубовато. — Не, всъщност те излъгах. Не ме интересува дали си в транс или не. Важното е аз да съм човекът, който те омагьосва. Искам аз да съм твоето слънце. Искам аз да те топля и ти да разтвориш сърцето си за мен и само за мен.

Почувства се съвършено безпомощна. Заля я непоносима жар.

— Човек никога не бива да изпуска възможностите си, и то само защото не отговарят на неговите представи. Трябваше да си взема онова, което ми предложи. Що се отнася до останалото, по–късно и то щеше да си дойде на мястото. Съжалих за пропуснатото още в мига, в който си тръгнах. И продължавам да съжалявам.

Тя вдигна рязко глава.

— Не съм ви предлагала нищо.

— Нима? — Скръстил крака, той седеше непринудено на пода до един от прозорците — точно както по–рано в гората или същия ден на масата. Светлината на свещите не достигаше до лицето му. Единственото, което долавяше в тъмнината бяха зелените отблясъци на неговите очи. — Мисля, че ако поискаш, ще си спомниш.

Не искаше за нищо на света да извика в паметта си следобедната сцена в същото това помещение. Длъжна бе да забрави онзи миг на слабост и смущение. И щеше да го забрави.

— Пречите ми.

— Нищо чудно. Това отговаря на намеренията ми.

Опита се отново да го отпрати.

— Настоявам да не идвате тук горе. Освен това искам и ключалка на вратата.

— Смятам да идвам всеки ден. — Замълча за миг. — И между нас няма да стоят никакви ключалки. Никога.

— Просто няма да ви обръщам внимание — рече тя отчаяно. — Ще пукнете от скука. Защото ще се наложи да си говорите сам.

— Не може да става и дума за скука. Да те гледа човек е удоволствие. И изобщо няма да ти преча. Ще си стоя кротко, отдаден на мислите си. — Той се усмихна. — Едва ли ще имаш нещо против, ако понякога ги споделям с теб, нали?

— Имам нещо против — отвърна тя раздразнена.

— Жалко. Все пак ще се наложи да изтърпиш скромните ми изисквания, след като съм толкова, сдържан спрямо не тъй скромните. Не съм искал да се стига дотам, но между нас има нещо и двамата трябва да си го признаем откровено.

— Не мога да призная нещо, което не чувствам.

Тя се обърна отново към масата и се накани да очертае линията за обкова. Не бива да му обръща внимание. Все едно, че не е в стаята. Важна е единствено работата. А него просто го няма. Да, но той присъстваше. Безмълвен. Настойчив. Убедителен. Не можеше да понася повече това положение. Линиите се размиха пред очите й.

— За Бога, стига си ревала — извика той грубо. — Това вече не се понася!

По страните й се стичаха сълзи.

— От пушека на свещта е. — Избърса очите си с опакото на ръката. — Пък и не ви засяга. — Потопи отново перото в мастилото. — Ако не ви харесва, можете спокойно да си тръгнете.

— Не, не ми харесва. — Внезапно той коленичи пред нея, взе перото от ръката й и го пъхна в мастилницата. — Но няма да си тръгна, няма и да… — Дръпна я от столчето, така че и тя коленичи пред него, след което я разтърси. — Престани най–сетне!

Сълзите обаче не спираха. Дори рукнаха още по–силно.

— Нима мислите, че… — Разхълца се и не можа да продължи. — Мразя тези зидове! Всичко тук е огромно, мрачно и е претъпкано с хора.

— Ах, какво говориш? — Сграбчи я в прегръдките си. Ръката му обхвана нейната глава и притисна лицето й към раменете си.

— Пуснете ме!

— А сега не говори!

— Искам да се махна оттук. Всички тук… ми правят реверанси.

— Да, непростим грях. Ще наредя да не се повтаря повече.

— Вие ми се подигравате.

Гласът му предрезгавя.

— Повярвай ми, не ти се присмивам.

Установи, че се е вкопчила в него както Алекс в нея, когато се събудеше след кошмарно съновидение. Опита се да го изблъска, но ръцете му се обвиха още по–здраво около й.

— Престани да се дърпаш. Не съм ти направил нищо лошо.

— Лъжете! Искате да ми причините болка, така както онези мъже причиниха болка на мама.

— Едва ли ще бъде същото. Мисля, че ще ти хареса, обещавам ти. — Погали я по косата и добави примирено: — Искам да кажа, че щеше да ти хареса, ако се бе случило.

— Нямаше да ми хареса. Във ваше присъствие се чувствам… особено, горещо ми е и…

— Шшт, замълчи. Нека не обсъждаме чувствата ти точно сега. — Извади дантелена кърпичка от ръкава си и попи сълзите от страните й. — А моите чувства… за тях пък съвсем не бива да говорим.

Тя се разтрепери, пое дълбоко дъх и извърна глава.

— Аз няма… това, което искате… не, това не.

— Разбира се, че няма. — Подаде й кърпичката. — Заповядай. И си избърши носа.

Тя огледа внимателно ефирното синьо батистено парче плат и поклати глава.

— Хайде — настоя той. — Поне за това трябва да ме послушаш.

Тя си избърса носа и веднага се почувства по–добре. Джордън се изправи и я постави обратно на столчето й.

— А сега поработи, но не повече от час. — После се отправи към вратата. — И утре ще си отспиш добре.

Та той е решил да си тръгва, установи тя с удивление.

— Никога не спя до късно.

— Е, утре ще направиш изключение. — Извърна се целият към нея. — В противен случай ще те занеса обратно в леглото.

— Няма да го позволя… — В този миг погледите им се срещнаха и тя замлъкна.

— О, не… — рече той тихо. — Грегор твърди, че е необходимо да се движа по ръба на бръснача. Но не съм сигурен дали ще се справя, ако и ти не си нащрек. Всичко това ще ни струва обаче извънредно много време и сдържаност. — Отвори вратата и свещите затрепкаха от течението. — Време имаме достатъчно, но ако попиташ Грегор, ще ти каже, че сдържаността не е силната ми страна.

В този миг в очите й той изглеждаше най–несдържаният човек на света. Мускулите му бяха напрегнати, а очите искряха дръзко на светлината на свещите.

— Къде… къде отивате сега?

— Отивам на гости на една дама, която познавам добре. Да ти кажа ли какво ще правим двамата с нея?

Тя разбираше за какво става въпрос. Представи си го в леглото, с разпилени коси и поглед, впит в…

— Не!

— Няма, няма! Преставам! Нали съм настойник, трябва да си подбирам думите. — Придърпа вратата. — Лека нощ, Мариана.

Джордън влетя с коня си в двора. Грегор го очакваше, облегнат ни една от вратите на конюшнята.

— Нито дума! — извика Джордън раздразнен.

Грегор не обърна внимание на думите му.

— Не е готова, нали?

— Не — отвърна Джордън и се загледа втренчено пред себе си. — По дяволите! Разрева се.

— Ах, недей! Къде не си разревавал ти жена!

— Стори ми се… не, не, беше ужасно. — Мрачният му поглед се спря на Грегор. — Ще рече човек, че си я инжектирал точно с онези думи, с които да постигне желаното от теб въздействие.

— Не е нужно да й подавам реплики. Просто в случая тя се е държала естествено. Накъде си тръгнал?

— Много ли искаш да знаеш?

При тези думи пришпори жребеца и препусна към портала.

Грегор въздъхна с облекчение и отправи поглед нагоре към кулата.

— Не е много приказлив, нали, гълъбчето ми — промълви той.

Джордън бе буквално обсебен от страст към това момиче, нещо, което не му се бе случвало никога до този момент. Явно успяваше вече да обуздава буйната си природа, но все пак бе син на Ана и всичко забранено го привличаше като магнит.

Е, добре, Джордън бе решил да стои по–далеч от забранения плод и за Мариана в момента не съществуваше опасност.

Сега не оставаше нищо друго, освен просто да се изчака развитието на събитията.

— О, станала си доста рано тази сутрин — възкликна Грегор, когато видя Мариана да слиза по стълбището.

— Така ли? — За нищо на света не би изпълнила съвета на Джордан, да поспи повече. Минути след като този мъж напусна кулата я заля вълна на срам и гняв — бе проявила слабост. — За мен не е рано. Обикновено ставам преди зазоряване.

— Какъв ужасен навик. Аз например спя колкото се може повече.

— Защо тогава си вече на крака? — попита тя привидно равнодушно. — Джордън къде е?

— Не е тук. — Замлъкна за миг сякаш се колебае дали да продължи. — Отиде при мадам Керътърс, негова стара приятелка.

Значи, прекарал е нощта при тази жена и все още е там. Не се ядоса от новината, но я заля пареща болка и всичко в нея се сви. Грегор я хвана за ръката и я поведе към трапезарията.

— Сигурно скоро ще се върне.

Може би все пак се ядоса малко — заради жената, която Джордън използваше като отдушник за сладострастието си. Не биваше да мисли повече за него.

— И все пак, защо си станал толкова рано от сън? — повтори тя въпроса си.

— Исках да разбера дали се чувстваш добре.

Неговата загриженост я заля като топла вълна от доброта и сърдечност.

— Правя каквото мога.

— Някога, когато дойдох тук за пръв път, и аз не се чувствах особено добре. — Грегор я изчака да седне на дългата маса и се настани до нея. — В Казан няма нищо подобно на този замък. Там живеем съвсем простичко. — Той въздъхна. — Родината ми липсва.

— Защо тогава си дошъл в Англия?

— За да се грижа за Джордън.

— Той ли те е поканил да го закриляш?

— О, не, просто дойдох и толкоз — отвърна той и поклати глава, забелязвайки любопитното изражение на лицето й. — Нали ти казах, че нямам право да разказвам за Казан. Мога само да ти кажа, че смятаме Джордън за част от нас. Именно затова не искаме той да погине или пък да се развие неправилно.

Тя се вторачи в чинията пред себе си.

— Е, прави впечатление на човек, който и сам се справя отлично с живота.

Събеседникът й се засмя.

— Нещата не са се изменили особено от едно време. На деветнадесет години той притежаваше цинизма на тридесетгодишен мъж. В това, разбира се, няма нищо чудно — всички наоколо се отнасяха с него сякаш светът е създаден единствено за негово удоволствие. Никога през живота си не съм срещал по–разглезен и по–необуздан хлапак. Много пъти сме се карали докато стигнем най–сетне до някакво съгласие.

— И кой надделяваше в споровете?

— Аз, разбира се — отвърна той учуден. — Другояче не може. Момъкът трябваше да се научи на дисциплина. В противен случай и до ден–днешен щеше да си остане същият невъзможен тип.

Все още е невъзможен, помисли си тя.

— Едва ли ти е било леко. Учудвам се как изобщо си издържал на това място.

— Е, не беше чак толкова зле. Поиска ли, Джордън е в състояние дори да ти свали и звездите от небето.

— Така ли те е обезщетил за трудностите, които си преживял?

Той кимна утвърдително.

— Когато Джордън си е самият той, а не какъвто са го направили насила, държането му е извънредно сърдечно и мило. — При тези думи Грегор кимна по посока на чашата пред нея. — Не е нужно да ядеш много, но все пак трябва да се храниш, нали? Пий, това е шоколад.

— Шоколад? — Посегна към чашата. — Никога не съм пила шоколад. Татко казваше, че има великолепен вкус.

— Да, чудесна напитка.

Тя отпи едва–едва и чак след това надигна истински чашата.

— Да, наистина е много вкусно.

— И на мен ми е вкусно. — Той изпи чашата до дъно и кимна към прислужника да му долее. — Обичам всичко тъмно и необичайно.

— Е, не се учудвам тогава, че си привързан толкова към Джордън — произнесе тя сухо. — Защото той обединява и двете неща, нали?

— Все още ли му се сърдиш? Спрямо теб той се държи направо като отшелник. — Поднесе чашата към устните си. — Но ти си длъжна да му помогнеш.

— Нямам никакво намерение да му помагам. Тук съм, за да работя и да се грижа за Алекс.

— Точно в това се състои и помощта ти. Колкото по–рядко те вижда, толкова по–добре. — Замълча за миг, след което продължи: — А когато все пак те види, не бива да го предизвикваш по никакъв начин. Трябва да се държиш детински — като Алекс.

— Не мога да се преструвам.

— Всичко ще бъде по–просто, ако все пак се преструваш. — Видя изражението на лицето й и въздъхна примирен. — Е, добре, прави каквото искаш. Все пак ще се опитам да застана между вас.

— Благодаря. — Тя погали голямата му ръка. — Не се нуждая от закрилник, но все пак оценявам твоята доброта и великодушие.

— Харесваш ми — рече той простичко. — Но и да не беше така, пак щях да действам по същия начин. Защото изпълнявам дълга си. За Джордън също няма да е добре, ако нещата да се развият по този начин. — Той спря погледа си върху чашата. — Изпратиха ме тук, за да предпазя не само тялото му, но и неговата душа.

— Мисля, че е по–добре да се съсредоточиш върху тялото — каза ти остро. — Защото все още не съм виждала душата му.

— О, аз съм я виждал — отвърна той тихо. — Когато плака за едно умряло дете. Или когато влачи ранен войник двадесет мили през степта. Бил съм свидетел как отвътре го разкъсва болка и в продължение на дни не продумва дума. Той не е от хората, които излагат душата си на показ. Но тя съществува, повярвай ми. — Грегор се усмихна. — Обаче не бива да допуснем да я накърни с действия, които после самият той няма да си прости… А сега си изпий шоколада.

Тя изпълни послушно нареждането му и постави чашата на масата.

Грегор протегна ръка и избърса устата й с кърпата си. После се изправи на крака.

— А сега отиваме в конюшните.

Тя поклати глава.

— Отивам в ателието си.

— Не и днес. Днес заедно с Алекс ще имате часове по езда. Затова и не исках да си пълниш стомаха на закуска.

Тя намръщи чело.

— Ездата ще почака за някой друг път.

— Не, днес. Утре ще вземеш уроци по танц. А другиден свещеникът ще ви преподава Светото писание.

— Изключено.

— Трябва! Така няма да попаднеш пред погледа на Джордън.

Тя го изгледа мрачно.

— Не желая да се крия от него, дори по този начин да не спася драгоценната му душа. Щом като се налага да го избягвам, по–добре това да стане като си върша работата.

— Не ми минава и през ум да те отклонявам от призванието ти. Планирал съм всичко съвсем точно. От утре ще работиш от рано сутрин до обед — светлината предобед е по–добра, нали? — Той буквално засия. — А следобедите ще се занимаваш с други неща.

— Не ми трябват танци. А и татко казваше, че възпитанието ми е по–добро от повечето джентълмени в…

— Чудесно! Следователно ще учудиш и зарадваш свещеника. — Грегор леко я побутна към вратата. — Но не ще отречеш, че ездата ще ти бъде от полза.

— Не, но… — Срещна погледа му и замлъкна. Внезапно осъзна по какъв начин този човек е успял да укроти разглезения хлапак Джордън. — Сега трябва да работя — промълви тя.

— Може, но след ездата. И след като вземеш гореща баня. Защото първия ден цялата ще бъдеш в синини. Сега обаче ще потърсим подходящо ездитно облекло. Дали не можеш да използваш нещо от големия гардероб?

— Негова светлост желае да ви види, мис. — Студеният вятър нахлу през отворените прозорци и мисис Дженсън потръпна от студ. Настоява да дойдете в двора на замъка.

При тези думи Мариана усети особена възбуда. Насочи погледа си към скицата и отвърна равнодушно:

— Кажете на Негова светлост, че в момента съм много заета.

— Мис, той иска да ви види незабавно. Възнамерява да ви изрази почитта си, преди да замине — отвърна мисис Дженсън възмутено.

Тя вдигна глава.

— Да замине ли? Къде?

— Доколкото зная, в Лондон. — Икономката отново потрепери от студ и се загъна по–плътно с наметката си. Трябва да затворите капаците на прозорците. Ще загинете от студ в тази стая.

— На мен така си ми харесва — отвърна Мариана разсеяно. Значи, той заминава. Цяла седмица странеше от него. Е, значи вече няма да се налага да го отбягва. Всъщност би трябвало да почувства облекчение, а не тази пустота. — Грегор ще пътува ли с него?

— Не знам. Негова светлост ви чака — добави тя укоризнено.

А това е нещо, което не бива да се допуска, помисли си Мариана. Явно, преданата мисис Дженсън бе дълбоко убедена, че на този свят всичко трябва да се върти около Джордън. И тя далеч не бе единствената, която мислеше така. Мариана установи, че в Кембърън всички до един изпитват към Джордън чувства, наподобяващи обожание. Направо не бе за вярване. Особено като си спомнеше мнението на Грегор за характера на младия Джордън.

Потопи перото в мастилницата и се изправи.

— За Бога, не бива да ни чака нито минутка повече, нали?

Мисис Дженсън се усмихна и понечи да направи реверанс, но смръщена, успя да се спре.

— Извинете, мис. Сигурно ме мислите за изкуфяла дъртачка.

Джордън вероятно бе говорил с нея след онази първа вечер в кулата. Мариана съжали, че тогава избухна. Икономката все още правеше неволно реверанси, макар и да се бореше с вкоренения си навик.

— Мисис Дженсън, това няма никакво значение — въздъхна тя. — Можете да правите каквото искате.

— Уви, има значение. Негова светлост няма да е доволен от мен.

— Ще поприказвам с него. — Тя се изправи и отиде до вратата. — Просто тогава тези прояви на уважение бяха нещо ново и необичайно за мен. Междувременно обаче свикнах.

Думите й не отговаряха на истината. Цялото това обкръжение й бе чуждо — точно както в началото. За разлика от нея Алекс успя да свикне бързо и се чувстваше по–щастлив откогато и да било. И наистина, защо да не се чувства щастлив? Бе загубил всичко. Внезапно обаче се превърна в малък принц, достоен за завист. Озова се в Кембърън, място, в което можеше да играе на воля, а около него се въртеше армия от слуги, готови да изпълнят и най–малката му прищявка. Тя трябваше да внимава, защото детето можеше да се разглези. Все някой ден щяха да си тръгнат, а тя не бе в състояние да му предложи подобен живот.

Джордън я очакваше до неголяма кола, в която бяха впрегнати два ръждивочервени коня.

— Много се забави. — Направи знак на слугата да задържи конете и я похвана под ръка. — Нека се поразходим малко.

На мига я обзе подозрителност. Той се усмихна подигравателно.

— Не бой се, няма да те прелъстя тук, пред очите на всички. — При тези думи я повлече към фонтана в средата на двора.

— Не се страхувам. Просто не обичам да ме докосват.

— Похвално поведение за целомъдрена девойка — отвърна той. — Ако не бях твой настойник, непременно щяхме да се скараме. Защото са налице неопровержими признаци, че докосването ми ти е приятно. — Тя се опита да се отдръпне, но той затегна хватката. — Но тъй като приех върху си тази участ, ще се въздържа от по–нататъшни забележки по въпроса.

При тези думи Мариана изпръхтя гневно и презрително. Той се усмихна.

— Знаеш ли, този не съвсем изискан звук ще ми липсва. В Лондон дамите от обществото по–скоро биха изпопадали в несвяст, отколкото…

— Лондонските дами не ме интересуват изобщо. Според Грегор те си нямат друга работа, освен да рисуват по чаените чаши и да си блъскат главите каква модна дрешка да облекат.

— Вярно, такива са си. Но понякога скланят да нагазят и в по–дълбоки води.

— Като мадам Керътърс ли? — изтръгна се неволно от устата й.

Усмивката му угасна.

— Май Грегор е говорил малко повечко, а?

— Той само спомена… — Наложи си да повдигне равнодушно рамене. — Били сте два дни при нея.

— Лора е самотна. Остана вдовица след тригодишен брак и се нуждае от общуване и компания.

— Моля ви, не ми обяснявайте. Знам от татко, че английските джентълмени имат обичай да поддържат метреси.

Той стисна ядовито устни.

— Значи и баща ти е бил точно толкова недискретен, колкото и Грегор.

— Татко винаги казваше, че словото и духът трябва да са свободни и че чуждото мнение не бива да ни засяга.

— Милостиви Боже! Та той е бил поет! Можеше да ми хрумне и на мен. А ти как мислиш? Според теб духът трябва ли да е свободен?

— Разбира се. Защо питате? Да не би да не сте съгласен?

— За теб едва ли е важно какво мисля по този въпрос. Лора не е моя метреса. Ние с нея просто се забавляваме. — Той замълча за миг. — А що е метреса ще ти обясня някой друг път. По–нататък.

Внезапно тя почувства, че се задушава.

— Изобщо не ме интересуват нито вашите метреси, нито пък тази…

— Добре, в такъв случай няма да говоря за нея — рече той насмешливо и се облегна на ръба на фонтана. — За младо, непорочно същество като теб тази тема е…

— Не ме наричайте така.

— Постоянно трябва да си припомням този факт. И Грегор ще ти каже, че когато поискам, паметта ми отслабва ужасно. — Той се загледа във водата. — В този случай обаче не мога да сторя нищо. Пет пари не давам дали си непорочна или не. Всъщност точно тази подробност ме подтиква да те въведа в тайните на плътта.

Лицето й пламна.

— Мисис Дженсън ми каза, че искате да ми пожелаете всичко добро. Е, всичко най–добро, Ваша светлост.

— Трябва да обсъдим и някои други неща. — Той отмести поглед от водата. — Желая те.

Заля я вълна на възмущение. Неговата безочливост я завари неподготвена.

— На вас просто ви трябва жена, за да задоволите похотта си. Най–добре идете при мисис Керътърс.

— Разбира се, че ще отида. Също и при много други. Не искам да изгоря в страст по едно своенравно момиченце, което един ден може да се превърне в мой противник и враг. Искрено се надявам обаче, че в случая става въпрос само за временна заблуда. — Погледна я право в очите. — Виждаш, че съм искрен с теб. Затова трябва да ми повярваш и на следното. — Той замълча за миг. — Харесвам те… и ти се възхищавам. Мисля също, че по–късно ще станем и приятели.

Изумена, тя не бе в състояние да откъсне поглед от него.

— Как мислиш, защо на „Сийсторм“ ти не се озова в леглото ми? — изрече той напрегнато. — Ще ти отговоря — защото ме заплени. Същото бе и в кулата.

— Нищо подобно не съм сторила.

— Да, заплени ме — повтори той през зъби. — А това никак, ама никак не ми харесва. — Пое дълбоко въздух и на лицето му отново се появи насмешливо изражение. — Но аз се примирих с този факт и в момента се опитвам да извлека някаква полза от ситуацията.

— Каква полза?

— Ще станем приятели.

Тя поклати глава.

— Да, ще станем приятели.

Произнесе тези думи толкова ядовито, че тя не успя да сдържи усмивката си.

— А ако не станем? Главата ми ли ще отрежете?

— О, не. Представям си съвсем други неща. — Завъртя се рязко и се отправи към колата. — Нямам какво повече да ти кажа. Постарай се да свикнеш с тази мисъл докато се върна от Лондон.

Тя го последва, загледана втренчено в изправения му гръб.

— И кога ще се приберете?

— След около две седмици.

— Ах, колко любезно от ваша страна да ми оставите толкова много време. Търпението ви наистина е ангелско.

— Не може да става и дума за търпение. Напротив, държа всичко да стане по най–бързия начин. — Качи се в колата и хвана юздите. — Предполагам, че в мое отсъствие ще си имаш достатъчно работа. Оставям те на Грегор. Той ще се погрижи да не ти липсва нищо.

Тя се постара да не проличи облекчението, което изпита.

— Каква е ролята му? Ще ме забавлява ли или ще ме надзирава?

— Не се опасявам, че ще избягаш. Би загубила страшно много. Нямаш средства и едва ли искаш Алекс да живее както в Монтавия. Трябва да знаеш, че и Англия може да бъде жестока спрямо бедните.

Думите му представляваха отглас на страховете, които я изпълваха откакто се реши да дойде в тази страна.

— Ще остана тук толкова, колкото си искам.

— В такъв случай ще се постараем да останеш дотогава, докато всеки от нас двамата постигне своята цел.

— Джеделарът.

Джордън издържа на погледа й и кимна.

— Ти можеш да ми го дадеш — промълви той. — Можем да си помагаме. Така и за теб всичко ще бъде по–просто.

— Щеше да е по–просто, ако преследвахме едни и същи цели. Но не е така. — Тя се заизкачва по стълбите. — Приятно пътуване.

— Днес пристига твоята придружителка — извика той след нея.

Тя се обърна рязко.

— Каква придружителка?

— Грегор предложи да назначим някоя целомъдрена девойка, която да е с теб през цялото време, но аз реших, че бариерата между нас трябва да внушава страх. — Лицето му се изкриви в гримаса. — По тази причина изпратих да извикат братовчедка ми Дороти — единствената жена, която е в състояние да ме стресне.

— Не искам никаква придружителка. Боже мили, нима в Кембърън няма достатъчно хора?

— Ще станат достатъчно, едва когато и Дороти дойде сред нас. — Подръпна юздите и конете се раздвижиха. — Желая ти щастие.

— Братовчедката Дороти ли? — Грегор се спусна към нея по стълбите. — Това пък какво означава?

Погледът й проследи отдалечаващия се Джордън.

— Той я е повикал. Да ми бъдела придружителка. Всъщност коя е тази Дороти?

— Лейди Дороти Килмър от Дорчестър, втора братовчедка на Джордън. — Внезапно лицето му се озари от усмивка. — Отлично. Джордън винаги я е смятал за труден характер.

— Отлично ли? Не ми трябват никакви там придружителки или дуени. Защо, за Бога, никой не желае да ме изслуша? Искам си просто работата и нищо повече.

— Мариана, точно ти си човекът, който най–неотложно се нуждае от придружителка, а братовчедката Дороти ще се справи отлично с поставената й задача. — Погали я по раменете. — Не се бой. Тя ще ти хареса. Езикът й може и да е остър, но иначе е с добро сърце. Освен това за жена е доста образована. Жени като нея наричат… — Грегор затърси подходящата дума. — Да, казват им сини чорапи.

— Все ми е едно. Когато дойде, да се връща, откъдето е дошла.

Той поклати глава.

— Ако не я искаш, ще трябва да вземеш нещата в собствените си ръце. — Усмихна се широко. — Ще ми се да присъствам на тази сцена — ще бъде доста интересно.

Глава шеста

— Къде е тя? — Тези думи проехтяха под сводестия таван, произнесени от женски глас, който не отстъпваше по нищо на гласа на Грегор. — Искам да я видя.

— Братовчедката Дороти — промърмори Грегор и подкани Мариана да излезе първа от стаята си в кулата. — Да побързаме и да я изпратим обратно у дома й.

В залата ги очакваше едра жена на около тридесет години — висока и своенравно облечена. Модерната, пурпурночервена рокля от коприна контрастираше рязко на бледата й кожа и кестенявата коса. Над широкото чело се мъдреше малка шапка с цвета на роклята. Вместо да прикрива буйните й коси, хванати в обикновен кок, тя по–скоро ги подчертаваше. Не бе хубавица, но от кафявите й очи струеше жизненост. Държеше гърба си изправен като свещ и изобщо стойката й бе направо безупречна. Тя се обърна към двамата и погледът й се спря на Мариана.

— Това ли е девойчето?

— Казвам се Мариана Сандърс, милейди.

— О, Боже, сега разбирам защо ме е повикал братовчед ми. — Огледа Мариана от глава до пети. — Чудесно. На колко си години?

— На шестнадесет — отвърна Грегор.

— И откога живее под този покрив?

— Пребивава в Кембърън от една седмица.

— А преди това?

— Доведохме я от Монтавия.

Дороти Килмър простена.

— Аха, значи Джордън очаква от мен да приведа нещата в ред, така ли? Нали знам как ще се разплямпат онези клюкарки!

— Доверието му във вас е безгранично, милейди.

Мариана не можа да понесе, че в нейно присъствие разговарят за нея по този начин.

— Не ми трябва дуеня. Много любезно от ваша страна, че сте дошли, но работата не чака и трябва се връщам…

— Престани, момиче — прекъсна я Дороти и загриза устните си. — Не е невъзможно, но трябва да вложа целия си интелект.

— Няма да престана — отвърна Мариана. Беше й дошло до гуша. Изправи се в цял ръст, но не можеше да се мери с огромната жена пред себе си. — Впрочем, мисля, че е извънредно неуместно да ми държите този назидателен тон. Не сте ми нужна тук и толкоз. — Обърна се рязко на пети и се затича нагоре по стълбището. Грегор се засмя гръмогласно и тя усети, че жената се е втренчила смаяно в гърба й. Не след дълго изчезна от полезрението им.

Затръшна вратата на работната стая зад себе си и се завтече към голямата маса. Обзе я покой, изместил на мига гневния пристъп. Това беше нейният свят. Тук тя се чувстваше сигурна и нямаше да допусне да й го отнемат. Първо бе Грегор с тъпото му обучение, а сега и тази вещица, която я гледаше сякаш бе недоизметено парче сажди от камината.

— Нужна съм ти, и то много.

Тя трепна и се обърна. Дороти Килмър влезе в стаята и затвори вратата. Погледът й обходи голото помещение.

— Не е зле тук.

Мариана я изгледа с огромно недоумение.

— Е, съгласна ли си с мен?

— Да — отвърна тя. — Никой друг обаче не е на същото мнение.

— Разбирам. Когато очакваш музата да те навести, не искаш да се чувстваш комфортно. У дома, в Дорчестър, и аз си имам такава стая. Пиша в нея. — Тя се усмихна. — Трябва обаче да призная, че съм малко изнежена и си паля огън.

На лицето й се появи неочаквано мила усмивка, която придаде топлота на едрите й, изсечени черти. Устните на Мариана реагираха неволно и тя отвърна на усмивката.

— Обличам се топло. Значи вие сте писателка, така ли?

— Да, в книгите си се занимавам със зловредната липса на свобода, характерна за жените в нашето общество. Дори Мери Уолстоункрафт лично ми оказа честта да ми напише писмо, в което похвали едно от ранните ми произведения — додаде тя гордо.

Посетителката явно предполагаше, че името Мери Еди-коя си е всеобщо известно.

— Това е чудесно — промърмори Мариана.

Лейди Дорчестър се огледа още веднаж в помещението.

— Май все още не си свършила много работа.

— Ами да. Твърде често ме прекъсваха. Опитвам се да променя това положение на нещата.

Жената изобщо не забеляза намека.

— Умееш ли да правиш добре тези стъклени прозорци?

— Добра съм и ставам все по–добра.

Този път усмивката на посетителката стана още по–широка и разкри цял ред едри, равни зъби.

— Е, поне не свеждаш свенливо поглед и не ми пелтечиш нечленоразделно. Жената трябва да има самочувствие. Ако има какво да каже, да го казва. Грегор спомена, че и бащата ти се е занимавал с писане.

— Той беше поет.

— Ах, рядко чета лирика. — Приближи се към масата. — Не съм чувала името му.

— Публикувал е само едно стихотворение. Преди пет години. „Ода за есента“. Великолепно е.

Дороти я изгледа изпитателно.

— Наистина ли?

За свое учудване Мариана отговори искрено.

— Не, не беше добър поет. Но беше добър човек.

— Значи си го заблуждавала и хвалила, а той се е чувствал щастлив, така ли? — Дороти издаде устни напред. — И по този начин си превила врат под ярема на потисника.

— Той не е потискал никого. Няма нищо лошо в това да обичаш някого и да го накараш да се почувстваш щастлив. — Почувства, че й омръзва да защищава милия си, клет татко. — Мисля, че вече е време да си тръгвате, милейди.

— Дороти. — Последва гримаса, изразяваща нетърпение. — Засегнах те, знам. Един от лошите ми навици — каквото ми е на сърцето, това ми е и на устата. — Отново се огледа на всички страни. — Мисля, че ще се разбираме много по–добре, отколкото предполагах, защото не си някаква разциврена глезла. Преди първия ни словесен сблъсък се опасявах, че ще се наложи да те хвана, за да не се строполиш в безсъзнание. — Лицето й се изкриви в гримаса. — Обаче за такива глупости нямам достатъчно търпение.

— Няма да ви се наложи да проявявате търпение… в Дорчестър. — Мариана помълча за миг. — Тук не сте ми нужна.

— Грегор не е на същото мнение, пък и Джордън едва ли щеше да ме покани, ако не е имал сериозни основания. — Тя погледна Мариана право в лицето. — Кажи ми, опита ли се да те прелъсти?

Мариана се изчерви при този тъй прям въпрос.

— Не е нужно да ми отговаряш. Щеше да е много непривично за него. Той винаги е отбягвал младите момичета. — По лицето на Дороти пробяга цинична усмивка. — Още по–непривично е обаче, че е решил да те пазя от него. — Пристъпи до прозореца и погледна навън. — Мога да направя така, защото влиятелните люде в обществото да те приемат и одобрят, но първо ще…

— Не желая да ме одобряват. Това, което искам е спокойствие.

— А брат ти? Децата могат да бъдат изключително жестоки, следвайки примера на своите родители. Нима искаш децата от селото да го замерват с камъни и да го псуват, защото сестра му е курва?

— Само това не!

— Е, значи не бива да изглеждаш като курва в очите на хората.

Същият необорим довод бе използвал и Грегор.

— Мислите ли, че вашето присъствие може да предотврати всичко това?

— О, не! Нужни са много повече неща. Макар че присъствието ми може да стресне някои от по–плахите.

И някои недотам плахи, помисли си Мариана.

— Баща ми бе безсрамен клюкар и благодарение на него са ми известни всички скандали, в които са замесени добрите семейства.

— И кое му е хубавото на това?

Веждите на Дороти се повдигнаха.

— Днес за пръв път наблюдавам в теб белези на наивност. Все забравям колко си млада. Осведомеността е оръжие, малката. — Тя се надигна царствено от мястото си и се изправи в цял ръст. — Двете трябва да сме единни. Не възнамерявам покрай борбата ми с обществото да си меря силите и с теб. И така, мога ли да разчитам на подкрепата ти?

Какво ли друго ми остава, след като трябва да закрилям Алекс, помисли си Мариана примирено. С всеки изминал ден животът в Кембърън се усложняваше все повече.

— Да… обаче в разумни граници. — След което побърза да добави: — И ако не ми пречи на работата.

— Дадено. Няма да смесваме обществения живот с изкуството. Но първо трябва да изковем план — добави тя, смръщила чело.

— Искате да измислим някоя лъжа като Грегор, така ли?

— Идеята на Грегор е добра, но на нас трябва да ни хрумне нещо още по–добро. Значи, вече ще бъдеш на петнадесет години, а не на шестнадесет. Разликата е само една година, но ще свърши работа, тъй като цял свят знае, че Джордън не си пада по невръстните девойчета. Ще разпространим слуха, че си заклета читателка. Интересуваш се единствено от вероучението, ездата и своето хоби.

— Стъклописът не е хоби.

— Отсега нататък ще бъде. Занаятите не са особено престижни.

— Ето още една причина, поради която не се налага обществото да ме одобрява или приема.

— А брат ти? — напомни й Дороти.

Пръстите на Мариана се сключиха още по–здраво около перото.

— Не искам да губя нито минута повече за всички тези глупости.

— Не се бой. Бездруго не мога да ти имам доверие за по–дълъг период от време. Защото ще вземеш да развалиш играта. — Тя отново набърчи чело. — И така, когато Джордън пребивава в замъка, винаги трябва да има гости. Не бива никога да оставаш насаме с него.

— Грегор и цялата тази армия от слуга не ни ли стигат?

— Не е едно и също — отвърна Дороти нетърпеливо. — Ще го посъветвам на публични места да се държи с теб снизходително и дори, ако трябва, да проявява признаци на досада. — По лицето й се изписа отвращение и тя разтърси глава. — Сигурно съм полудяла. Какво изобщо се опитвам да направя. На всеки друг могат да повярват, но не и на Диамантения дук.

— Диамантен дук ли? Какво означава това?

— Една от титлите, които Джордън не е наследил, а е придобил впоследствие. — По лицето на Мариана се изписа любопитство. — Едва шестнадесетгодишен той напусна университета — продължи Дороти, — и веднага, както и в Кембърън, стана всеобщ любимец на кралския двор. Парите на баща си получи на двадесет и една годишна възраст, но от друг клон на семейството неочаквано наследи значително състояние, с което можеше да разполага незабавно. Прочу се като завоевател на женските сърца и играч. Изобщо, отдаде се на разпътен живот.

Вече знаеше всичко това от думите на Джордън.

— А диамантите… какво общо имат те с…

— Той наследи диамантена мина в Африка и в себе си винаги носеше кесия с диаманти за онези… противни жени, с които се забавляваше.

„Жените обичат накитите“, бе казал някога Джордън. Знаеше, че говори от личен опит, но въпреки всичко думите на Дороти я засегнаха болезнено.

— Подарявал им е диаманти, така ли?

За пръв път Дороти сякаш изпита несигурност.

— Ами… не ми се вярва. Винаги, когато е ставало дума за диаманти, сме се смели много. — Тя бързо смени темата. — Може да се каже обаче, че в продължение на доста години той живя наистина порочно.

— Докато се появи Грегор, нали?

— Е, и някоя и друга година след това. Не е лесно да обуздаеш Джордън. Миряса чак когато Наполеон предприе действия, които предизвикаха неприязънта му. — Тя вдигна ръка. — Не знам за какво става въпрос. Действията на онзи дребосък, корсиканеца, не ме интересуват. Защо трябва да се ровя какво става отвъд Ламанша, след като и тук, в Англия, се извършват толкова престъпления. Просто трябва да сме благодарни, че Джордън е зает човек и не може да идва често в Кембърън.

— Да, наистина трябва да сме доволни от този факт.

— Ами усмихни се тогава. Много си сериозна. Остави сериозността само за най–важните неща в живота. А те, Бог ми е свидетел, не са никак малко. — Тя се отправи към вратата. — Отивам да си извадя нещата от куфарите и ще изпратя кочияша обратно в Дорчестър. Коя е твоята стая?

— Синята стая.

— Милостиви Боже, това не е добре. Тази стая може и да е подходяща за прелетните птички на Джордън, които не различават деня от нощта, но за теб там просто няма въздух. Не се учудвам, че си се свряла в тази кула. Ще се погрижа да смениш стаята с по–светла и по–голяма. — Лицето на Мариана изразяваше пълно объркване. — А защо не си се пренесла другаде, щом като стаята не ти се нрави? — продължи да пита Дороти.

— Мислех, че и останалите са същите. Но стаята на Алекс например е малко по–добра.

— Това смущава ли го?

— Не забелязва нищо. Стои вътре, само когато спи или когато вали дъжд. През останалото време е в конюшните.

— Ти май си доста наблюдателна. — Дороти се вгледа в лицето й. — Слушай какво, Мариана, това тук е съвсем нов свят за теб и затова се чувстваш застрашена отвсякъде. Грегор вече ми каза, че си храбро момиче, но храбростта не е достатъчна. Мисля си, че ще се почувстваш значително по–добре, ако за теб Кембърън се превърне в един от твоите стъклени прозорци, които можеш винаги да променяш или украсяваш.

— Да променям ли? — повтори Мариана уплашена.

— Да не си мислиш, че през всичките тези шестстотин години замъкът не се е променял? Предполагам дори, че Джордън няма да има никакви възражения. Стига да не срутиш зидовете. А може дори и това да го удовлетвори. Той просто не може да понася този вехтошарник. — При тези думи тя се усмихна дяволито. — А освен това няма и да е тук, когато предприемеш промените. Просто ще получи известие от управителя на имението и толкоз.

На Мариана й се зави свят от щастие. Внезапно осъзна, че потиснатостта й не се дължи просто на мястото, а на невъзможността да го променя и оформя поновому. До момента се е чувствала като в тъмница, но дойде Дороти и разтвори широко вратите пред нея.

— Дали е възможно… А той ще позволи ли?

— Джордън ми е заръчал да поддържам доброто ти настроение. Значи всичко, което може да те разведри, е добро дошло.

Кембърън можеше да се превърне в огромен стъклен дворец, засиял от струящите слънчеви лъчи. Радостта, която се обади съвсем колебливо в началото, нарастваше с всеки изминал миг.

— Най–хубавото от всичко е, че ще харчим парите на Джордън, вместо да ги раздава по онези пеперудки. — Дороти отвори вратата.

— Почакайте! Защо дойдохте, когато ви повика? — попита Мариана, не скривайки любопитството си. — Не ще отречете, че не одобрявате начина му на живот.

— Ами харесвам го, а харесването нямо нищо общо с одобрението. Връстници сме и като деца сме прекарвали много време заедно. Въпреки безбройните ни караници стигнах до извода, че ми липсва. — Тя набърчи нос. — Освен това Дорчестър е най–скучното място на света, а около Джордън винаги стават интересни неща.

— И това ли е всичко?

Дороти се поколеба за момент и повдигна рамене.

— Не, задължена съм му. Преди време той ми оказа голяма услуга. — Тя смени темата. — Можеш да работиш още четири часа, но след това трябва да си потърсиш подходяща стая докато още е светло. — Тя притвори тихо вратата след себе си.

За пръв път откакто бе в Кембърън в душата й покълна някаква надежда. От онзи миг в църквата тя през цялото време чувстваше, че земята се изплъзва изпод краката й — не знаеше каква ще е следващата й стъпка и с какви непознати опасности ще се сблъска.

Сега обаче възвърна равновесието си, а в далечината вече се съзираше някакъв бряг.

Той се завръщаше!

Към нея се носеше огненият кафяв впряг, направляван умело от Джордън. Милостиви Боже, нима е възможно да се носи с такава лудешка скорост. Не успееше ли да го спре, той щеше да прелети покрай нея и да я остави посипана с прах край пътя.

Пое дълбоко въздух и изскочи иззад храста право пред колата.

Конете рязко се изправиха на задните си крака.

Леката пътническа кола се наклони опасно встрани, но Джордън успя да се изправи и овладя конете.

Вцепенена, Мариана наблюдаваше драматичната сцена.

След като всичко отмина Джордън изруга през зъби.

— За Бога, какви ги вършиш? В гроба ли искаш да ни вкараш?

Тя се изпъна като свещ.

— Откъде да знам, че конете ти са толкова глупави. Моят кон например съвсем не е капризен.

— Тези животни се отглеждат заради бързината и темперамента им. Кротки агънца не са ми нужни. — Той я изгледа мрачно. — Не може току–така да изскачаш на пътя пред такива коне и да очакваш, че ще се държат като крантите, с които селяните орат.

— Ако ги бяхте възпиташ по–добре… — Тя млъкна и също го изгледа мрачно. — Добре де, наистина не биваше да постъпвам така.

— Правилно. — Той я изгледа замислен. — Ти не обичаш да си признаваш прегрешенията. Я ми кажи, каква беля си направила?

— Никаква. Говорите с мен сякаш съм дете като Алекс.

— В последните дни се постарах да мисля за теб сякаш наистина си дете. Но се съмнявам дали Алекс щеше да постъпи толкова необмислено — да изскочи точно пред препускащите коне.

На лицето й се изписа нетърпение.

— Трябва да говоря с вас, тъй като искам да ви помоля за нещо.

— Не можеше ли да почакаш докато пристигна в Кембърън?

— Дороти е там и тя… решила е да се наложи. Много е упорита. Наистина тя каза, че няма да имате нищо против, но все пак трябва да се уверя лично.

— Молбата ти се поразтегна доста, а конете не могат да стоят дълго на едно място. — Той й подаде ръка. — Качвай се.

Тя попогледна конете, след което ги заобиколи предпазливо. Джордън я вдигна във въздуха и я сложи до себе си. Стомахът я присви — почувства се съвсем беззащитна в това открито возило.

— По–добре ще е да сляза и да повървя покрай колата.

— Глупости! — Той плесна с камшик и конете се понесоха в тръс. — И така, каква е молбата ти?

— Дороти каза, че сигурно няма да се възпротивите, ако направя цветни стъкла за прозорците в замъка. — Думите буквално изригнаха от устата й. — И ако украся стените — добави тя.

— Защо да имам нещо против? Ако работата ти е добра, целият този огромен хамбар ще стане просто по–красив. — Той я изгледа с подозрение. — Това ли е всичко?

— Не съвсем. — Навлажни език с устни. — Ще ми се да пробия отвор в покрива.

Той премигна недоумяващо.

— Моля? Няма ли да става течение?

— Не целият покрив. Само в южното крило, в балната зала.

— Разбирам — рече той сериозно. — Чудесно е, че все пак няма да бъдем изцяло в плен на природните стихии. Твоята неприязън към Кембърън ми е известна, разбира се, но все пак не мислиш ли, че отиваш твърде далеч в разрушителния си бяс?

Той й се надсмиваше.

— Няма да продължи дълго — ще изрежа стъклата бързо. Когато свърша с всичко, можем да покрием отвора.

— Когато свършиш с какво по–точно?

— Ами… с купола. — Тя продължи припряно: — Винаги съм мечтала да направя купол. Пъстър стъклен купол с цветя, лозови орнамента и птици. Ще бъде чудесно.

Той я изгледа замислен.

— Звучи добре… и сложно. Сигурна ли си, че можеш да създадеш такъв купол?

Тя кимна утвърдително.

— Направата на отделните части не е сложна. Трудността настъпва едва, когато трябва да се сглобят прецизно и равномерно. Но аз знам как става това, а и в процеса на работата ще ставам все по–добра. — В гласа й се появи упорита нотка. — Нали искате да се усъвършенствам? Нали това е истинската причина за пребиваването ми тук?

Той не прие предизвикателството.

— Колко ще трае този проект?

— Не знам. Изисква доста време. И много труд.

— Ясно! А дотогава на покрива ще има дупка — добави той сухо.

На лицето й се изписа разочарование.

— Да — прехапа тя устни. — Прав сте, желанието ми е извънредно нескромно.

Той помълча малко.

— Колко голям ще е отворът?

В душата й отново покълна надежда.

— Няма да е колкото цялата бална зала. Куполът ще бъде над центъра.

— Колко утешително.

Тя затаи дъх.

— Всъщност какво толкова? — Той се усмихна. — Хайде, от мен да мине. Ако искаш, можеш да срутиш и цялата сграда. Направи там проклетия си купол.

— Наистина ли?

— Да. — Съзирайки появилия се блясък в очите й, той поклати глава. — Не ти трябва много, за да бъдеш щастлива.

— Не е малко. — Мариана не можеше да си намери място от радост. — Такива поръчки са рядкост. През целия си живот стара майка е създала само два стъклени купола.

— Ако не престанеш веднага да подскачаш толкова непредпазливо насам–натам, няма да създадеш и нито един. Нервираш ми конете.

Всичко останало й бе безразлично. Обзе я вълна на радост и страхът й от конете й се стори безкрайно незначителен.

— Мисля, че се справяте отлично с тях.

— Искаш ли да опиташ и ти?

Погледна го изплашена.

— Кой, аз ли?

— За теб това ще бъде нещо съвсем ново. — Пресегна се, взе ръката й и пъхна юздите в нея. — Дръж здраво, но не дърпай.

Какво усещане за могъщество. Хвана юздите и я обзе силна възбуда — тя обуздава, тя направлява тази сила, тази огнена мощ. Той се разсмя.

— Харесва ти, нали?

— Да — отвърна тя, останала без дъх. — Великолепно е. Махнете си ръцете. Мога и сама.

— Не и сега. — Той отпусна прегръдката и пое отново юздите. — Когато се върна следващия път, ще те науча да боравиш с юздите.

— Обещавате ли?

— Обещавам. — Усмихна се благо. — Ако се занимаваш с други неща, дупката на покрива има да си зее и след зимните снегове.

Трябваше може би да му каже, че снеговете ще дойдат и ще отминат докато завърши цветния купол, но моментът не бе подходящ.

— Ще тръгвате пак нанякъде?

— Още утре сутринта.

— Защо?

— И кога ще се върнете?

— Трябва да свърша някои неща извън Англия.

Той само повдигна рамене.

— Нямам представа. Може би напролет.

Чак напролет. А през това време тя ще може да работи спокойно, без да я разкъсват душевни терзания. Защо тогава не изпита облекчение, а само някаква странна пустота?

Пред тях се изправи портата на Кембърън и за свое учудване почувства, че я изпълва нещо като разочарование. Краткото пътуване с колата бе преминало изненадващо приятно. В държането на Джордън нямаше и следа от чувственост. Държеше се с нея непринудено и мило сякаш бе по–малката му сестра.

Погледна го крадешком. Владееше се отлично. Бе развеселен, но лицето му не издаваше никакво друго чувство. Сякаш носеше маска.

Да, сложил си е маска, осъзна тя съвсем ясно. Не бе в състояние да разбере мислите му, ако той самият не й кажеше.

— Сега пък какво си наумила? — попита той престорено загрижен. — Дупка в балната зала мога да понеса, но в конюшните — не. Моите коне са по–чувствителни създания в сравнение с двукраките, които ни заобикалят.

Всъщност какво я засяга какво крие под маската? Важното е, че той се съгласи. Щеше да сътвори своя купол.

— Не ми е минавало и през ума. — Усмихна се блажено. — Не сте единственият, който предпочита конете пред хората. И Алекс е съшият.

— Уйлям смята, че догодина трябва да имам по–голям кон — каза Алекс докато Мариана го слагаше да спи. — Грегор обаче каза, че не бива да е голям колкото неговия.

— И аз така мисля. — Мариана се усмихна. — А когато поискаш да достигнеш до седлото, ще трябва да се покачиш на ръба на фонтана. — Тя приглади перчема от лицето му. — Но не се разочаровай, ако си останеш само с пони. Конете са скъпи и ние нямаме право да искаме каквото и да било от тези хора.

— Няма нужда да искаме, те сами ни дават всичко. — Алекс се прозя. — Джордън няма да има нищо против. Той ми разказа, че е бил на пет години, когато са му подарили първото пони, но е продължил да го язди докато накрая станал много тежък за кончето.

— И защо е направил така?

— Ами каза, че старите приятели не бива да се изоставят, дори и когато се появят нови. — Алекс се усмихна. — Значи няма да се отказвам от Кийли, а просто ще си имам още един приятел.

— Имаш много приятели тук, нали?

Алекс кимна.

— Тук ни обичат. — Набръчка челце и продължи: — Само че нали мама винаги казваше, че ако вземеш, трябва и да дадеш. А досега само съм вземал, Мариана.

Осъзна внезапно, че и тя също вземаше, без да дава. Джордън й даде сигурност. Но освен това прояви и доброта. Отнасяше се към Алекс като към по-малък брат и го глезеше по всевъзможни начини.

Да, но този мъж вършеше всичко заради джеделара.

Не, едва ли бе съвсем права. На него не му се налагаше да бъде добър или щедър. Та той можеше просто да й даде място за работа, разбирайки прекрасно, че тя не е в състояние да се противопостави на възможността да твори и да усъвършенства своето изкуство.

Или може би прояви доброта, защото я желае. Да, но в желанието му не се криеше никаква пресметливост — то го връхлетя внезапно, като лятна буря. Когато разбра обаче, че стихията може и да я нарани, просто го прогони от себе си.

— Мариана, и аз искам да му подаря нещо… но не знам какво? — дочу тя гласа на Алекс. — Та той има толкова много…

— Нека мине малко време. Ще се върне чак напролет. Дотогава все ще ти хрумне нещо — продума тя тихо, приведе се и го целуна по бузата. — Най–добре е да ни изненадаш всички. Лека нощ, Алекс.

Тя духна свещта и се отправи към вратата.

Алекс е много по–умен от мен, помисли си тя примирено. Преди време каза на Джордън, че смята да приеме всичко и да не даде нищо в замяна. Разбра обаче, че е невъзможно — нейната същност се бунтуваше срещу този начин на мислене. Когато човек приеме подарък, независимо от подбудите на дарителя, означава, че трябва да се даде и нещо насреща. Колко по–просто щеше да бъде, ако Джордън си бе останал врагът, прицелен в нейния небесен прозорец. Вместо това обаче той се вмъкна в живота й и стана част от него.

Нямаше друг избор, трябваше да приеме този факт и да продължи по своя път. Можело да станат приятели, спомена той. Вероятно иска по този начин да се добере до джеделара. Та нали на приятел по–трудно се отказва, отколкото на противника.

Но не се ли отнасяше същото и за него? И той щеше ли наистина да се откаже от употребата на сила, ако между тях настъпеха хармонични отношения?

Хармонични ли? Каква смешна дума. Още от първата им среща животът им бе буквално претрупан с конфликти.

Но на борда на „Сийсторм“ все пак имаше мигове на хармония и покой. Днес той също се държа мило, като по-голям брат.

Значи все пак не бе напълно невъзможно!

15 април 1809 година Пекбар, Монтавия

— Е, какво ново? Откри ли я? — попита остро Небров.

— Не съвсем. — Костен се поколеба за миг. — Но може би знам къде се намира в момента.

— Защо тогава не си я довел?

— Е, съществуват известни трудности…

— Нито дума за някакви трудности. Искам да знам как възнамеряваш да ги преодолееш.

— Дошъл съм тъкмо заради тези трудности. — Той замълча за миг. — Мисля, че децата се намират под властта на дука на Кембърън.

— Какво? При Дрейкън ли? — намръщи чело Небров и изпсува. — Всъщност не съм учуден. При този късмет, който ме преследва… Сигурен ли си?

Костен поклати глава.

— Само че преди няколко месеца дукът е отплавал от Домайо. Поослушах се на пристанището и научих, че е пристигнал направо от Таленка.

— Небесният прозорец. — Устата на Небров се изкриви в насмешка. — Ако не друго, поне и той не се е докопал до него.

— Да, но може да е прибрал децата, ако са успели да избягат, след като убихме майка им. Грегор Дамек, довереният човек на Дрейкън, преди отплаването е преровил всички магазини — търсел е дрехи за момче и за младо момиче.

— Значи и двамата са при него — промърмори Небров.

— Дали обаче Дрейкън е наясно с кого разполага в тяхно лице?

— Разбира се, че е наясно. Свързан е с Казан. Обзалагам се, че са го изпратили в Таленка, за да ме изпревари и да прибере небесния прозорец преди мен. — Той се усмихна злорадо. — Жалко, че не съм бил свидетел, когато го е видял строшен на хиляди парченца.

— Да, но ако момичето познава орнаментите, не е изключено да възстанови прозореца в стария му вид.

— Не! — Небров сви ръце в юмруци. В Англия. Защо Дрейкън е завел глупавото дете чак в Англия, където то е недосегаемо?

Всъщност защо да не се добере до нея, помисли си той внезапно обнадежден. С ум и търпение човек може да проникне навсякъде. Дрейкън бе човек, от когото се страхуваха всички, но Небров бе открил слабото му място. Англичанинът без колебание би убил всеки враг, но в никакъв случай не би изтезавал момичето заради джеделара. Нямаше да използва насилие, ако можеше чрез търпение да постигне целите си. Тъкмо от тази слабост той, Небров, щеше да се възползва.

Когато бе необходимо, и той можеше прояви търпение. Нека Дрейкън губи време и усилия. Настъпеше ли обаче подходящият момент, щеше да му грабне плячката от ръцете.

— Марк, мисля, че се налага да отпътуваш за Англия — обърна се той към Костен. — Трябва да знаем какво става в Кембърън.

Глава седма

30 юни 1809 година Кембърън, Англия

— Типично в твой стил, Джордън. Да ни съобщиш едва в последния момент, че ще има празненство, на което ще присъстват седемдесет и пет души. Какво очакваш, някакво чудо ли? — Дороти бе застанала на стъпалата пред двореца и крещеше към братовчед си, който тъкмо слизаше от колата. — Никога ли не ти е минавало през ума, че този свят не е създаден, за да удовлетворява капризите ти?

— Не, но стигнах до извода, че чудесата са по–вероятни тогава, когато ги очакваме. — Той се усмихна. — Особено ако присъстваш и ти, човекът, който ще ги превърне в действителност. Вчера бях на бал с маски и внезапно бях осенен от прозрението, че е крайно време е да се прибера у дома. Но ти ми забрани да се движа из страната без ято придружителки, загрижени за морала ми. Затова реших да поканя цялата компания.

— Внезапното ти завръщане малко ни изненада. Тъй като те очаквахме напролет, а не сега, през лятото.

— Да не би да съм ти липсвал? — подразни я той.

— Къде ти време за такива неща? Прекалено съм заета със собствените си проблеми, за да си троша главата и с теб. — Тя го изгледа изпитателно. — Изглеждаш ми уморен.

— Естествено. Дължи се на разпътния ми живот.

— Не се и съмнявам… Боледувал ли си?

— Разбира се, че не. Всъщност може и да съм малко уморен. Едва вчера се върнах от Франция.

— Да, пак този корсиканец — рече тя с презрение в гласа. — Не искам и да чувам за него. Та кога да очакваме гостите ти?

— Утре или вдругиден. Първите обаче пристигат след малко. — Той пристъпи към нея. — А ти как си, скъпа братовчедке?

— Искаш всъщност да знаеш, дали мога да издържам инатливото девойче, така ли? Е, сега вече се разбираме отлично.

— Така си и мислех. Нейните идеи доста наподобяват идеите, застъпени в твоите книги.

— Прави ми впечатление, че е извънредно разумно същество. И освен това притежава забележителен талант в своята област.

— Така ли? — Внезапно го обзе възбуда, изместила летаргията, която го мъчеше от доста време насам — доста усилия вложи, за да подкопае властта на Наполеон във Франция, но напразно. Този мошеник бе хванал половин Европа за гушата и вече отправяше поглед и на изток. — Никога не съм я виждал, когато работи.

— Тя е творец, а не занаятчия. За прозореца на стълбищната площадка създаде дебнещ тигър, готов за скок. Великолепен е! — През тялото й премина тръпка. — Внушителен и страшен.

— Очаквам с нетърпение мига, в който ще видя стъклописа.

— В момента все още е в ателието. Мисля, че напоследък се е заела с нещо ново.

Нима джеделарът? Не, все още бе твърде рано.

— И къде се намира сега великият творец с пола?

— В конюшните. С Алекс. Научил е понито си на някои номера и иска да й ги покаже. — Тя хвърли поглед зад гърба си. — А, ето я и нея. Идва насам.

Той се обърна престорено равнодушно.

— Сигурно ще ме посрещне също тъй радушно, както и… Боже мили, какво си сторила с нея?

Дороти изгледа одобрително Мариана, която тъкмо излизаше от конюшните, разговаряйки с някакъв човек.

— Просто направих това, за което ме повика. — Тя се усмихна доволно. — Какво ще кажеш, изглежда младичка, нали? Добра работа свърши шивачката.

Мариана бе облечена в рокля със затворена яка, падаща свободно до земята. Под горната част, която също идеално прикриваше заобленостите на тялото, бе прикрепен син шарф. При всяка крачка изпод подгъва надничаха бели обвезани обущета. Косата й, искряща под яркото слънце, бе разделена на две плитки, хванати със сини кордели. Кожата й излъчваше онази свежест, която е присъща единствено на децата.

— Сили небесни, та тя прилича на малко дете.

— Грехота е да приказваш такива неща. Тя изглежда точно така, както трябва да изглежда една твоя питомница. Ще се появи няколко пъти пред гостите, за да задоволи любопитството им, след което ще се прибере в стаята си като послушно момиченце. По–добре да не беше толкова хубава, но… какво да се прави.

— Да, безсилни сме пред този факт. — До този момент той не смееше да признае пред себе си, че копнее да види Мариана отново. Затова и се почувства така, сякаш са го ограбили. Но в този миг тя вече не бе полудете — полужена. Да докосне това… това дете представляваше грях. И все пак осъзнаваше, че скритата в нея жена съществува и му въздейства. Той откъсна погледа си от Мариана. — А Грегор къде е?

— Целия предобед не съм го виждала. — Гласът й се извиси. — Мариана, ела тук.

Момичето обърна глава и буквално се вцепени, съзирайки Джордън.

— Идвам. — Затича се през двора точно като малко дете. Спря рязко точно пред него и направи реверанс. — Ваша светлост.

— Какво означава това — възкликна той по–учуден от всякога.

Тя вдигна поглед с невинна усмивка на уста.

— Дороти смята, че не подобава да се обръщат към вас неофициално. Следователно реверансът е тъкмо онази проява на уважение, с която младо момиче като мен е длъжно да се обръща към мъж на вашата възраст и с вашето положение в обществото. Не споделяте ли и вие това мнение?

Мариана отлично знаеше какво мисли по въпроса — та нали и самата тя не понасяше да й се кланят. Малката явно го поднасяше, но в момента не му беше никак до смях.

— Не, не го споделям!

— Както благоволите, Ваша светлост. — Тя не преставаше да го гледа втренчено. — Изглеждате ужасно, Ваша светлост.

— Изглежда, че почти всички са на същото мнение. Вероятно се дължи на напредналата ми възраст и на общественото ми положение. Всъщност защо не идеш да си играеш с куклите? — Той се заизкачва по стъпалата. — Нужен ми е Грегор.

За негова изненада Мариана го последва.

— Ще дойда с вас.

Дороти поклати глава.

— Ти не бива да…

— Дороти, имай милост. Няма опасност някой да се разклюкарства по мой адрес. — Тя изтича след Джордан в залата. — Всичко това са пълни безсмислици.

— Виждам, че копнееш за компанията ми — рече Джордън насмешливо.

Тя не обърна внимание на тона му.

— Ако търсите Грегор… в спалнята ви е.

— А ти откъде знаеш?

— Помолих го да направи нещо за мен.

— Да не би да слага змии в леглото ми?

— Не. — Тя се загледа пред себе си. — Нещо друго е. Изненада.

— Какво ли може да е? Последната изненада, която Грегор ми поднесе в спалнята, бе нещо изключително.

— Този път изненадата е моя. — Тя смръщи чело. — Иска ми се да не ми казвате неприятни неща. Бяхте много добър към мен и аз се старая да не изпитвам лоши чувства към вас.

— Предполагам, че не ти е никак лесно?

— Когато сте в Лондон не ми е трудно.

Той се разсмя гръмогласно. По дяволите, ядът му пак отмина по-бързо, отколкото му се искаше.

— Добре, приемам оценката ти. И все пак, по какъв начин съм проявил доброта спрямо теб?

— Е, вие знаете. — Внезапно я обзе смущение. — Алекс. Прозорците. Разрешихте да направя нови прозорци и купол над балната зала. А това струва много пари.

— Аз имам много пари.

Тя вирна брадичка.

— Така е. Дороти смята, че е по–добре да се изразходват за нещо по–смислено, отколкото да ги пилеете по вашите пеперудки.

— Непоправимата Дороти. Сърдиш ли се, че ти я увесих на врата?

— О, как може да говорите така? Та тя е толкова мила.

— Е да, когато не се опитва да налага мнението си.

— Между другото, това също може да е от полза. Знам, че намеренията й са добри. — В гласа й се прокрадна съжаление. — Всъщност отдавна никой не е мислил кое е добро за мен и кое не.

В този момент тя приличаше на малко натъжено момиченце и в него се надигна желанието да я дръпне за плитката и да я ощипе по бузата, само и само да се усмихне. Милостиви Боже, ако нещата продължаха по същия начин, скоро сигурно щеше да я погали по главата и да й разкаже приказка за лека нощ. Не, не, по–далеч от леглото й, не бива да мисли за такива неща.

— Радвам се, че ти е харесала.

Тя впи поглед в него.

— Да не би на вас да не ви харесва?

— Е, Дороти винаги е искала да променя света, а в нейните очи аз бях опитно зайче. Откакто се помня, все ме променя.

— Тя ви харесва.

— Ами да. Защото съм мил човек, затова. — Замълча за миг. — Особено когато това ми изнася. Има да се чудиш, когато разбереш колко много хора демонстрират привързаността си към мен.

Тя сведе поглед.

— Сигурно доста ще се учудя.

— Нахално същество такова. Не е прилично да се съгласяваш. В такива случаи вежливото несъгласие е най–уместното поведение. — Спря пред вратата на спалнята си. — Да дам ли знак, когато поискам да вляза? Не искам да ти развалям изненадата.

— Не ставайте смешен. Грегор издаде разпореждане само на двама от прислугата. Може изобщо да не е тук. А освен това стаята си е ваша. — Тя потръпна. — Само не разбирам как издържате вътре. Та тя е по–голяма и по–мрачна дори и от първата ми стая.

— Свикнал съм — отвърна той и отвори вратата. — Това е спалнята на стопанина и съм длъжен да се подчинявам на някои традиции. Дороти ще ти каже, че не робувам на този навик, но все пак… о, Боже… — Той се закова на входа и смаян, се загледа втренчено в прозореца точно срещу него.

Прозорецът, висок около метър и половина и изкусно изработен от цветно стъкло, грееше като свещ в тъмното помещение. Изобразяваше тъмнокоса жена в широка пурпурна одежда на фона на пурпурно обагрени сиви върхове. Тя бе възседнала вран кон и носеше сребърна броня. В ръка държеше боен флаг. Всеобщото внимание привличаше обаче самата жена — с развени коси и искрящи очи.

— Мама — възкликна той едва чуто.

— Надявам се, че нямате нищо против — обади се тя припряно. — Гледах портрета в залата, за да постигна нужната прилика. Портретите върху стъкло са особено трудни за изпълнение и обикновено не приличат много на оригинала. Тя обаче притежава характерни черти и ми се струва, че съм успяла да ги предам правдиво. Вие какво ще кажете?

— Да, приличат си много.

— Освен това реших, че балната рокля някак си не й подхожда — добави Мариана. — В нея тя… е, не отговаря на същността й.

— А доспехите й приличат, така ли мислиш?

— Да! — Тя навлажни устни с език. — Когато разглеждах картината, неволно си помислих за Галахад и Артър и…

— Орлеанската дева?

Тя поклати глава.

— Не, за нея не.

Той се обърна към нея и я изгледа изпитателно.

— Кажи, защо създаде това стъкло?

— Нали ви казах? Държите се чудесно с Алекс. Освен това ми дадохте Грегор и Дороти. — Тя придружи думите си с повдигане на раменете. — В началото си мислех, че мога да вземам, без да давам, но скоро осъзнах, че това не е по мой вкус.

Той посочи прозореца.

— И защо избра точно тази тема?

— Помислих си, че… всъщност не сте познавали истински майка си, а това е ужасно. Тя е била… — Тя спря за миг, след което продължи шепнешком: — Мама ми липсва ужасно. Не бих искала единствено някакъв строг и мрачен портрет да подхранва спомена за моята майка. Ще се радвам много, ако слънцето я събуди за нов живот.

Той отново обърна поглед към прозореца.

— Мисля, че по този въпрос две мнения няма.

Тя помълча за момент, след което сякаш нещо изригна от нея:

— Защо не казвате нищо? Не ви ли харесва? Обидих ли с нещо спомена за майка ви? Ако не ви харесва, ще помоля Грегор да го махне. Но няма да го унищожа. Добра работа е и не бих могла…

— Бих убил всеки, който унищожи прозореца.

— Значи ви харесва, така ли? — попита тя припряно.

Той заговори с престорено равнодушие, но гласът му престана да го слуша.

— Толкова съм развълнуван, че направо не ми хрумва нищо достатъчно банално, за да маскирам истинските си чувства. Крайно неприятно усещане. — Той я погледна в очите. — Благодаря ти!

Посрещна погледа му и кимна рязко.

— Радвам се. — Завъртя се на пети и излетя от стаята.

Стаята тънеше в искрящи багри. Цели десет минути той стоя неподвижен, потънал в съзерцание на жената от стъклото. После се обърна и излезе.

След около четвърт час от креслото си в затъмнения ъгъл на стаята се изправи Грегор и пристъпи до прозореца.

— Умно дете, нали, Ана? — Той се засмя тихо. — При вида ти изобщо не е и помислила за Орлеанската дева.

Младата жена имаше искряща червеникаворуси коси, а очите й бяха с цвета на виолетки. Една от най–хубавите жени, които бе срещала през живота си.

Джордън пое дамата от каляската като й прошушна нещо в ухото. Тя се разсмя и го изгледа прелъстително иззад сведените клепачи.

— Коя е тази жена? — попита Мариана шепнешком.

— Даяна Марчмаунт, графиня Ролбън — отвърна Дороти.

— Много е красива.

— Дали е красива не знам, знам само, че е страшно амбициозна — гласеше сухият коментар на Дороти. — Освен това си е втълпила, че трябва да обвърже Джордън.

Да обвърже Джордън ли? Вероятно Дороти има предвид женитба, помисли си Мариана с неприятно чувство. Някак си не можеше да свърже Джордън с понятието за брачен съюз. Осъзна веднага, че това е пълна глупост. Та нали всички смятаха Джордън за блестяща партия, а освен това той се нуждаеше и от наследник за имуществото и титлите си.

— Иска ли да се омъжи за него?

— За Бога! Не, разбира се. — Лицето на Дороти се изкриви в гримаса. — Е, ако не беше омъжена, може би. Но в такъв случай той изобщо нямаше да й обърне внимание. Брачните окови винаги са го отблъсквали.

— Защо?

Дороти повдигна рамене.

— Мисля, че потребността му от обвързване не може да се мери с неговия цинизъм. Защо да се жени, след като дами като графинята сами му се пъхат в ръцете?

— Мъжът й не възразява ли?

— Мъжът й я споделя охотно с Джордън, тъй като кесията му е празна, а братовчед ми е пословичен с щедростта си. Както виждам, този път графът не е пристигнал. Обикновено я придружава в Кембърън, за да придаде благопристойност на тяхната връзка.

Мариана само поклати глава. За нея двойственият морал на тези хора бе пълна загадка. Съдейки по думите на Дороти, ако проявеше и най–слабия признак на непристойно държане, обществото щеше незабавно да я заклейми. Но въпреки всичко една жена можеше да сподели леглото на някой мъж със съгласието на собствения си съпруг, стига да не се вдига много шум.

Дороти добави тихо:

— Когато гостите дойдат, по–добре дръж вратата си заключена. Те са безнравствена паплач — по коридорите и в стаите става какво ли не. Може по погрешка някой да нахлуе и в твоята стая.

— Какво иска тя още от него, след като му е любовница? — попита Мариана, без да откъсва поглед от красивата графиня.

— О, той няма постоянна метреса. Просто се забавлява с нея, когато му хрумне. — Тя видя как Джордън наклони внимателно глава към красавицата. — Май този път изборът му отново е паднал върху нея. — Тя подхвана Мариана под ръка и лекичко я побутна към стълбището. — Бягай. Нека Джордън да те представи пред нея. Дотолкова е пленена от чара му, че едва ли ще ти обърне особено внимание. А ние тъкмо това и искаме, нали?

Мариана не помръдна от мястото си. По–добре изобщо да не присъствах на това място, помисли тя засегната. Той загледа жената втренчено и устните му потръпнаха чувствено. Мариана не желаеше повече да наблюдава тази неприятна сцена — тайнствена игра, чиито правила не познаваше. Прииска й се времето да се върне назад и отново да срещне онзи Джордън, който и каза, че ще убие всеки, който се опита да унищожи прозореца.

— Мариана — произнесе настоятелно Дороти.

Въздъхна дълбоко и заслиза по стълбите. Трябваше да се успокои. Между нея и Джордън бяха възникнали съвсем нови отношения и това, което ставаше в момента, нямаше нищо общо с тях. Той й каза откровено, че ще отиде при тази жена. Преди време тя реши, че трябва да се почувства в Кембърън като у дома си, а Джордън Дрейкън олицетворяваше Кембърън. Следователно бе длъжна да приеме лекомислените му авантюри. Не, помиеш си тя, едва ли някога ще успея да свикна с тях.

Тя се приближи до колата, но двамата изобщо не забелязаха присъствието и — факт, който я изпълни с гняв. По дяволите с цялата тази хармония! Незабавно трябваше да го ядоса по някакъв начин, и то без да разруши художествената измислица, изплетена тъй сръчно от Дороти.

Речено, сторено. Отиде до него задърпа ръкава му като малко, нетърпеливо детенце. Той я погледна изненадан, а тя му се усмихна насреща с полуотворена уста и очи, блеснали от възхищение, след което направи подчертано дълбок реверанс.

— Ах, Ваша светлост, моля ви, представете ме на тази красива дама.

Нещо блъсна вратата и я събуди.

— Ела! — Джордън се запрепъва шумно в стаята. — Хайде, побързай!

Никога досега не бе го виждала в такова състояние. Без наметало, с искрящи очи и разбъркана коса. Мариана се изправи уплашена.

Той дръпна рязко завивката и грубо я изтегли от леглото.

— Тихо! Нали не искаш да събудиш цялата къща? — Грабна халата от стола, пъхна й го в ръцете и я побутна към вратата. — По–бързо, по дяволите, полунощ е…

— Знам. Какво… Пуснете ме веднага — извика тя и се опита да се освободи от хватката му. — Да не сте се побъркали?

— Не ми се вярва. — Умълча се за момент. — Просто съм пиян — продължи той с блеснали очи.

Думите му се потвърждаваха от дъха на коняк и парфюм, който се носеше от него: факт, който не допринасяше за уталожването на гнева й.

— Щом е така, по–добре да се приберете и да си отспите.

Без да продума, той я затегли към стълбището.

— Или още по–добре… защо не идете при вашата графиня Ролбън. Сигурна съм, че страхотно ще се зарадва, когато…

— Пълна скука… всички до една. Скука, скука…

— Вчера следобед не ви беше скучно с нея, доколкото си спомням — прекъсна го тя остро. — Вечерта на масата също.

— Знаех, че ще се вбесиш.

Да, наистина бе вбесена и даде всичко от себе си, за да го ядоса. Не можеше да допусне обаче, че държанието й ще предизвика такава остра реакция от негова страна.

— Пуснете ме веднага да се върна в стаята си.

— Изключено. Пътуваме. Тръгваме.

— Пътуване ли? — Тя се препъна във второто стъпало. — Какво пътуване? Да не искате да ни вкарате и двамата в гроба?

— Не говори глупости… Най–стабилен съм, когато съм пил — добави той с натежал език. — Питай Грегор.

— Добре, да го питаме. Той сигурно…

— Грегор си пъха носа навсякъде — прекъсна я Джордън, поклати глава и разтвори широко външната врата. — Затова го и заключих. Макар че това едва ли ще му попречи след малко да се измъкне.

— Нека тогава поговорим с Дороти.

— Говорих вече с нея. Не бе особено въодушевена, но знае къде отиваме. Налагаше се да й кажа. Не подобава на един настойник да… Ти си много болна. Треската те е повалила на легло, разбра ли? — Повлече я надолу по стъпалата и се насочи към очакващата ги каляска. — Самият аз не се нуждая от претекст, за да напусна това място. Всички ме знаят като човек, който не спазва домакинските си задължения.

— Щом ще пътувам, трябва поне да се облека — опита се да възрази тя за последен път. Позволеше ли й да изтича до стаята си, щеше да се заключи. — Искам да ида бързо горе. Няма да…

Той поклати рязко глава.

— Няма време. — Сложи пръст на устните си и продължи: — Налага се да тръгнем посред нощ. Никой да не забележи. Не е редно… — Разтвори със замах вратата на каляската, повдигна леко Мариана на ръце и я тласна върху седалката. Скочи вътре и се настани срещу й. — Давай, Джордж! — извика той на кочияша.

Колата потегли рязко и се понесе лудешки по паважа.

— Трябва да кара по–бавно — запротестира тя буйно.

Джордън поклати глава.

— Обещах на Дороти да те върна обратно след два дни. Налага се да побързаме.

— Какво, два дни ли?

— Не се безпокой. — Джордън се притисна в ъгъла и облегна глава на стената. — Той разбира от коне…

— Върнете ме обратно. Не искам…

Просто не бе за вярване! Този пиян глупак бе заспал. Протегна ръка и го разтърси. Никаква реакция.

— Джордън! — извика тя с всичка сила.

Той изпъшка тихо.

Тя подаде глава навън. Как бе нарекъл кочияша?

— Джордж, моля ви, закарайте ме обратно у дома.

Мъжът не отговори. Всъщност в мълчанието му нямаше нищо чудно, помисли тя. В Кембърън тя бе чужд човек, а и сигурно бе свикнал Джордън да отвлича различни жени. Поне по една на седмица.

Не й оставаше друго, освен да почака докато Джордън се събуди и изтрезнее. Облегна се на тапицерията. Нима бе възможно човек да спи, когато колата се тресе така? Чак зъбите й се разтракаха.

От прозореца я лъхна студен вятър и повдигна нощницата й. Бързо се пъхна в синия си халат. О Боже, та аз съм боса, досети се тя в този миг. Джордън не й остави време дори да си вземе обувките. Тъкмо това малко неудобство бе капката, която преля чашата на нейното търпение. Не можеше да го чака да се събуди.

Джордън се размърда едва на следващия ден следобед и на Мариана й идеше да го убие на място.

Погледът му се спря за миг на лицето й, след което отново притвори очи.

— Мили Боже.

— Веднага ме върнете обратно — настоя тя, пламнала от гняв.

— Скоро — промърмори той в ответ.

— Скоро! — повтори тя вбесена. — Изритвате ме посред нощ от леглото, подгонвате ме в тази ръбеста каляска боса и по нощница, след което потъвате в безметежен пиянски сън. Цялата съм в синини, тъй като благоволихте да наредите на кочияша да…

— Я по–тихо. — Очите му я стрелнаха ядовито. — Главата ми кънти, а отгоре на всичко и гласът ти ме ръфа като гладен лешояд.

— Чудесно. — Тя се усмихна злорадо. — Ще продължа да ви ръфам месата докато не заповядате на кочияша да поеме обратно.

Той само поклати глава.

— Не може да се държите така с мен. Не ще позволя да ме изтезавате с вашите си пиянски прищевки.

Той притвори очи и облегна глава на тапицерията. За него аз съм нищо, въздух, помисли си тя. Идеше й да го изрита от каляската.

— Къде ме водите всъщност?

Той небрежно заобиколи въпроса й.

— Скоро.

— И защо, моля?

— Сметнах, че идеята не е лоша. — Разтвори широко очи и я изгледа презрително. — Всемогъщи Боже, тези одежди са по–противни дори и от роклята, с която те накачули братовчедката Дороти.

— Защо тогава не почакахте малко, за да се облека?

— Бързах. — Очите му отново се затвориха. — Трябва да помисля.

— Само не заспивайте отново!

— Не си тази, която ще ми каже какво да правя и какво — не. — Надигна клепачи и внезапно от очите му изчезна каквато и да било следа от пиянство. — Ето какво. Главата ми се цепи, устата ми смърди сякаш цяла нощ съм си държал там ботушите, а освен това съм в отвратително настроение. Имаме си цел и следователно ще спрем едва, когато стигнем до нея. — Той притвори отново очи. — А сега възнамерявам да поспя още и те съветвам да сториш същото.

Тя се втренчи безмълвно в него, кипейки вътрешно от гняв.

Не след дълго забеляза, че е заспал отново.

Два пъти спираха на пощенски станции, за да сменят конете и да се подкрепят, но продължаваха нататък след около половин час престой. Настъпи вечер, а след нея и нощта. Мариана задряма, но обсипаният с неравности път не й позволи да заспи истински.

Джордън нямаше подобни проблеми — беше като бебенце в люлка. Идеше й направо да го убие. Или поне да го накаже жестоко при пръв удобен случай.

Малко преди зазоряване каляската затрополи по някакъв калдъръм. Тя погледна през прозореца и съзря неясните очертания на множество къщи. Просветля — явно бяха навлезли в голям град.

— Къде сме? В Лондон ли?

Той се сепна и погледна бързо през прозореца.

— Не, но се движим както трябва. — Протегна се и добави: — Свестен човек е този Джордж.

— Къде се намираме в момента?

— Скоро ще стигнем.

Мина й през ума, че ако този мъж повтори думата „скоро“ само още веднаж, ще го убие още преди да се върнат в Кембърън.

Колата спря внезапно, Джордж скочи от капрата и отвори широко вратата.

Джордън слезе, вдигна Мариана на ръце и я изнесе от колата. Под босите й крака настилката бе влажна и студена.

— Бихте ли ми… — В този миг погледът й попадна върху кулата, а след това се спря и на върха й. Бе невъзможно да се заблуждава. Сега вече знаеше къде се намира.

— Катедралата — промълви. — Света Дева Марийо, ние сме в Йорк!

Той само кимна.

— Да, катедралата на Нашата Света Майка в Йорк, ако трябва да бъдем по–точни. — Погледна към изгрялото слънце. — Ела, време е вече.

Тя пристъпи крачка напред. Погледна надолу към нощницата и босите си крака.

— Не съм облечена. Няма да ме пуснат вътре.

Той сви решително устни.

— Ще те пуснат.

Замаяна, тя се остави да я завлече в църквата, в която цареше сумрак. Знаеше какво ще види. Баща й го е виждал веднаж, а майка й и стара майка често разговаряха как някой ден специално ще отпътуват за Англия, за да го разгледат.

Какво великолепие! Спря се пред големия източен прозорец. Смели сини тонове. Алено. Зелено. Слънчевото сияние и искрящите багри — съединени в пъстроцветно великолепие.

Огромният засводен прозорец се извисяваше на седемдесет и шест фута, а ширината му бе тридесет и два фута. Под прозорците, богато украсени с орнаменти, изпъкваха двадесет и седем стъкла със своите ангели, патриарси, пророци и светци. Всяко от тях представляваше квадрат със страна от около три стъпки и изобразяваше някаква сцена от Вехтия завет — като се започне от Сътворението, та чак до смъртта на Авесалом. Следваха девет редици стъкла, на които бяха изписани осемдесет и една сцени с мрачни предсказания от Апокалипсиса. В най–ниско разположените две редици бе увековечен и ктиторът, епископ Скарлоу от Дъръм, заобиколен от двете страни с английски рицари, светци и архиепископи.

— Робърт Ковънтри, сътворил това произведение преди повече от четири столетия, е работил по него в продължение на три години — обади се Джордън. — Получил е за него царското възнаграждение от петдесет и шест фунта. Как мислиш, тази сума оправдана ли е била? — Тя не отвърна. Погледна я още веднаж и кимна бавно. — Виждам, че наистина я смяташ за справедлива. Впрочем аз също.

— Великолепно е — прошепна тя. — Всичко е толкова…

— Така си и помислих — че ще ти хареса. — Той се усмихна.

— До обяд можеш да се отдадеш на молитви пред олтара на Ковънтри. Трябва да спазя обещанието, което дадох на Дороти.

— Само до обяд ли? — поклати глава тя. — Нужно ми е повече време. Та това е само единият от прозорците. А катедралата има общо сто и тридесет.

— Обещах на Дороти да… — Той спря, съзирайки отчаянието, изписано на лицето й. — По дяволите… тогава до залез–слънце.

Тя закима усърдно.

— Така ще мога да огледам и големия западен прозорец на подходящо осветление. — Обърна се отново към източния прозорец и продължи със замечтан глас: — Вижте само как е съчетал ярките багри с отсенките на сивото. Не е ли прекрасно?

— Да, прекрасно е — съгласи се той усмихнат. — Ще поговоря с архиепископа никой да не смущава съзерцанието ти.

— Нищо не може да ме смути.

— Точно така. Убеден съм, че в момента наистина никой не е в състояние да ти попречи. Сега отивам в най–близката странноприемница. Ще гледам също да ти намеря обувки и рокля.

В някои от стъклописите Ковънтри бе вложил дори и хумор. Това баща й не бе споменал… Какво ли каза току–що Джордън? — Хубаво, много мило от ваша страна.

— А може би предпочиташ зебло и пепел?

Различните отсенки на синьото бяха великолепни, но пък тези нюанси на червеното…

— Добре, както кажете.

Подсъзнателно долови, че той поклати глава. След което до слуха й достигнаха отдалечаващи се стъпки.

Как ли Ковънтри е успял да постигне този удивителен ефект?

Джордън дойде да я вземе, когато на небето угасна и последната светлинка. Вгледа се в пламналите й трескави очи и в лицето, застинало от възхита. Без да продума я изведе навън и скоро двамата се озоваха в една близка странноприемница. Изобщо не забеляза кога Джордън й напъха вързоп дрехи в ръцете.

Червено и синьо. Матово. Бистро. И светлина. Много светлина. Малко след това той сложи в каляската и се намести до нея.

— Мисля, че прекара чудесен ден, нали?

— Създадени са за вечността — промълви тя.

— Така е, има ги вече от толкова много време.

— Картината може да се изгори, статуята да се прекатури. Тези прозорци обаче са сътворени, за да надживеят вечността.

— Стига разни дървеняци като Небров да не посегнат на тях. — Той се намръщи. — Как се чувстваш сега? Страните ти са пламнали.

— Светлината, тази светлина…

— Изпратих Джордж да донесе кошница плодове. В състояние ли си изобщо да се храниш?

Струваше й се, че едва ли някога ще сложи нещо в уста — толкова заситена се чувстваше от багрите и техните безбройни отсенки.

— Чувствам се като стъкло, едновременно прозрачно и украсено с фигури… — Спря за миг и поклати глава. — Чувствам се… много, много особено. Зле ли изглеждам?

Той се позасмя.

— Мисля, че си пияна.

Тя поклати глава.

— Не е възможно. Не съм пила вино.

— Съществуват и по–опасни видове пиянство от онова, което предизвикват соковете на лозата. — Той привлече главата й върху рамото си. — Почини си. Ще понеса по–леко твоята физическа отпадналост, отколкото ти моята.

Неволно тя се вцепени. До съзнанието й достигна някакъв неясен спомен. Май трябваше да отбягва този човек, но защо… Така и не се досети и се отпусна на рамото му.

Той й подари катедралата, дари я с това чудо.

— Опитай се да поспиш. Предполагам, че само си задрямвала за малко докато пътувахме насам.

— Бях направо бясна. Не можех да ви понасям.

— Знам.

— И защо направихте всичко това?

— Непредсказуеми са приумиците на глупеца и пияния.

— Това не е било случайна приумица.

— Щом като не ми вярваш, няма да настоявам повече. Искам да понатрупам добри дела, за да натежат везните в моя полза.

— Беше… извънредно мило от ваша страна.

— Трябва да повториш тези думи пред Грегор. По този начин ще ми спестиш някое и друго телесно наказание.

Едва ли говореше сериозно. Нима бе сторил всичко това заради портрета на майка му? Наистина, той бе много развълнуван, когато видя творението й, но все пак…

Изобщо не разбираше смисъла на неговия жест. Но всъщност това не бе от значение. Подариха й катедралата — ето кое бе важното.

— Забелязахте ли нюансите на синьото?

— Да. — Той я погали по косата. — Но ще призная, че не се вглеждам във всяка подробност, а възприемам картината като цяло.

— Да, разбира се. Детайлите са толкова много.

— Тази стъклопис по–хубава ли е от небесния прозорец?

— Не, творението на моята баба е по–добро, но тя никога не е имала възможността да работи в подобни мащаби. Седемдесет и шест фута, представяте ли си…

— Не мисли повече за катедралата, защото така няма да заспиш. И какво се прави, след като срежеш стъклото?

— Моля?

— Нали ми обясняваше веднаж как се прави окончателната скица за разрязването. После какво става?

Изобщо не подозираше, че тогава в кулата той е разбрал обясненията й. Помнеше единствено тихия му глас в мрака, изпълнен с чувственост. И сега бе тъмно, гласът му също бе тих като онзи път, но сега се чувстваше спокойна и защитена.

— Изрязвам парчетата стъкло с желязно острие или резец. След това горният слой боя се изстъргва със стрит камък.

— А после?

— Ах, вие всъщност изобщо не се интересувате истински — отвърна тя нетърпеливо. — Не е възможно да се интересувате.

— Е, имам някакво право да проверя професионалните ти знания, след като дявол знае колко време ще живея с дупка на покрива.

Нямаше откъде да знае дали му казва истината или не, но все пак реши да изпълни молбата му. Та нали той й подари катедралата!

— Слагам отделните късове на статив, нанасям слой пчелен восък върху тях, повтарям линиите още веднаж с молив, след което се проверява прозрачността на стъклото. — Умората започна да я надвива и тя се прозя. Възбудата й постепенно се уталожи. — После рисувам с боите и когато свърша, нанасям сребърна боя върху бялото стъкло. Стъклото след това се пече в пещ, за да се стегне боята, а най–накрая прикрепям отделните късове едни към други с ивици от олово и с цимент.

— Ковънтри по същия начин ли е действал?

— Всички ние правим така.

— И, разбира се, още цял куп неща, нали? — Очевидно не му бе убягнало, че в описанието си спести най–сложните процеси. — Може ли някой път да погледам как работиш?

Изведнаж се почувства неловко и потрепери от студ.

— Не.

— И защо не?

— Защото стъклописа си е моя.

— Тъкмо затова и настоявам да присъствам.

Тя поклати категорично глава и отново я отпусна на рамото му.

— Сега обаче трябва да поспя.

— По–скоро ти се ще да избягаш — поправи я той, помълча за миг и бързо добави: — Добре, добре, спи. Ореолът ми в момента блести тъй силно, че е по–добре сега–засега да си го прибера.

На няколко мили преди Кембърън Грегор ги очакваше в закрита кола. Той се изстъпи на средата на пътя, спря Джордж с широко разперени ръце и отвори вратата на каляската. Погледът му се плъзна бързо по лицето на Мариана.

— Добре ли си?

Тя кимна с лъчезарна усмивка на уста.

— Бях в катедралата.

При тези думи лицето му се отпусна.

— Дороти ми съобщи. Бе доста ядосана, но съм доволен, че Джордън е проявил все пак следа от благоприличие като е уведомил поне нея.

— Разби ли вратата? — поиска да узнае Джордън.

— То се знае. — Грегор се усмихна широко. — И то без да вдигам шум. — Той помогна на Мариана да слезе от колата. — Също тъй безшумно трябва обаче да вкараме Мариана обратно в двореца. Тръгваме с нея пред вас, после минаваме през миялната и по задното стълбище право в стаята й. Ще изчакаш тук един час и чак след това тръгваш. Разбра ли?

— Несъмнено вече си измислил и новата си версия, нали?

— Да, малък излет до Саутуик. Било ти е непоносимо горещо и както си бил пийнал, съвсем спонтанно те е споходила идеята да се поразходиш по море със „Сийсторм“. Събудил си се и с изненада си открил, че корабът е пропътувал половината крайбрежие. — Той повдигна рамене. — Вярно, че се поопитоми в последните години и тази версия няма да прозвучи особено убедително, но пък онези, които все още помнят Диамантения дук, няма да се усъмнят.

Диамантеният дук. Дороти й спомена нещо за това прозвище… Но в момента нямаше време да разсъждава по въпроса. Грегор леко я побутна към закритата кола.

— И гледай Джордж да не се разприказва пред прислугата — извика той на Джордън през рамо.

— Той ще си държи устата затворена.

— Почакай. — Мариана се обърна към Джордън. — Благодаря ви! Той само повдигна рамене.

— Няма нужда да ми благодариш. Нали ти обясних, че това бе само една пиянска приумица. — Той отново се качи в каляската си. — Хайде, Грегор. Закарай я по–бързо в стаята й. Не обичам да стоя дълго на едно място.

Потеглиха с Грегор и тя се умълча.

— И все пак не беше приумица на пиян човек — продума тя най–накрая.

— По всяка вероятност наистина не е.

— Беше изключително мил към мен.

— О, да, когато поиска, той може да бъде много мил.

На лицето й се изписа безпомощност.

— Просто не го разбирам.

Той замълча и само погали ръката й.

Грегор си мислеше, че тя се нуждае от утеха. Вероятно бе прав. По време на пътуването тя неочаквано се сближи твърде много с Джордън и го опозна от различни страни. Видя го както пиян и гневен, така и доброжелателен и грижовен.

А освен това той й подари и катедралата. Как да се бори сега против него?

И все пак трябваше да се пребори. Да усъвършенства своето изкуство и да свърши още редица неща, за да изпълни задачата, поставена й от майка й. Отсега нататък щеше да посвещава поне по един час дневно на джеделара.

Това бе единствената възможност да стъпи здраво на краката си в този объркващ свят, управляван от хора като Джордън Дрейкън.

6 септември 1811 година

Лост Кош Ин, Саутуик, Англия

Небров щеше да се зарадва извънредно много. Марк Костен хвърли в камината съобщението, получено от Кембърън и се загледа в хартията, която се сгърчи, почерня и се стопи в огъня. Не бе изключено сведенията за художествени умения на момичето да са пресилени — съгледвачът му в Кембърън не разбираше от тези неща. Но също така не бе изключено тя вече да удовлетворява претенциите на Негова светлост и в случая това е единственото, което имаше някакво значение. В последните си писма Небров ставаше все по–циничен и настойчив. Наполеон бе обърнал погледа си на изток и херцогът се нуждаеше неотложно от ценния залог.

Всъщност, какво иска той от мен, помисли си Костен с яд. И на мен не ми е приятно да стоя бездеен и да чакам. Предпазливият Небров му заповяда да не наблюдава лично момичето и затова прибягна до услугите на платен съгледвач. Самият той, Костен, пък трябваше да се задоволи с безкрайното чакане в това прескучно пристанище. Англичаните поначало не гледаха с добро око на чужденците и пребиваването му тук бе придружено от немалко неприятни моменти. В него постепенно узря решението да си го върне тъпкано заради изтърпените несгоди.

За щастие изгнанието му скоро щеше да приключи.

Седна на масата, посегна към перото и може би за последен път се зае с написването на доклада си до Небров.

Глава осма

12 януари 1812 година

Кембърън

— Не там! — Мариана се затича с всички сили през залата, за да вземе тясното стъкло от ръцете на Грегор, който тъкмо се канеше да го отнесе в трапезарията. — Нужно ми е за балната зала. Искам го като допълнителна стенна украса към купола с цветята.

— Пропуснала си да ме осведомиш — отвърна Грегор благо. — Тези стъкла са разпределени из целия Кембърън. — Той огледа внимателно стъклото. — Наистина е много красиво, но си помислих, че цветните мотиви може и да са ти дотегнали вече.

Тя повдигна рамене.

— Цветята са най–доброто украшение за една бална зала. Защото въплъщават красотата. А тя е нещо, което никога не омръзва.

— Да, но с тигъра на прозореца в залата нещата не стоят точно така, нали? — Грегор се усмихна широко. — Неотдавна погледът ми случайно се спря върху него. Слънцето залязваше и Бог ми е свидетел, стори ми се, че всеки миг ще се нахвърли върху мен.

— Чудесно. — Мариана се усмихна. — Значи съм се справила. Надявам се, че тази вечер цветният купол ще има същото реалистично въздействие върху гостите. — Усмивката й угасна и лицето й помръкна. — Ще ми се и аз да присъствам.

— Е, нали и бездруго виждаш купола всеки ден. Та ти употреби цели три години, за да го сътвориш.

— Не е същото. Представях си как двойките танцуват и… Защото под купола самите те ще се носят като живи цветя. — Бе наясно, че мечтата й е неосъществима. Не бе прието момичетата в училищна възраст да посещават баловете на възрастните, а тя вече се бе примирила с ролята на вечното дете. Та нали трябваше да предпази Алекс от злобни и обидни подмятания. Въпреки че от три години водеше съвсем затворен живот, тя все пак успя да установи, че Дороти и Грегор съвсем точно са характеризирали лицемерието и жестокостта на висшето общество. Единствено положението на Дороти в това общество, както и хладнокръвните й намеси не позволиха неговата отрова да се излее и върху Мариана. Тя се усмихна с усилие. — Е, добре, утре ще ми разкажеш всичко подробно. — Поклати глава и заоглежда стъклото срещу светлината. — Не, не е достатъчно добро.

— Защо, много е хубаво — възрази той.

— Не, твърде обикновено е. Ще взема стъклото, което направих миналия месец. — Внезапно гласът й се извиси. — Робърт!

Младият прислужник дотича бързо и тя му връчи стъклото. — Занеси го в склада и вземи от кулата стъклото с жасмина.

— Жасмин ли? — попита момъкът недоумяващ.

— Това са онези бели цветове.

Той кимна бързо и се завтече навън.

— В склада има толкова много твои стъкла, че с тях могат да се украсят всички прозорци в двореца на Уелския принц в Брайтън — забеляза Грегор.

Тя само повдигна рамене.

— Все някой ден ще ги използвам за нещо. Факлите готови ли са вече?

— Естествено.

— А ако завали дъжд? — попита тя, внезапно обзета от панически страх. — Не можеше ли събирането да стане следобед? На слънчева светлина куполът ще бъде много по–красив.

— Не. Джордън покани хората на бал — отвърна Грегор търпеливо.

— И разбира се, той ще се появи чак в последния миг, нали?

— Два месеца бе в Швеция и едва от завчера е в Лондон.

Този факт й бе известен, но в момента нито един разумен аргумент не достигаше до съзнанието й.

— Цяло чудо е, че няма да доведе и шведския престолонаследник, след като го смята за толкова забавен. А може би и Дезире, дъщерята на краля. Дороти твърди, че била голяма чаровница.

— Не, срещал се е само с престолонаследника — той й намигна. — Мисля си, че ако реши да напусне онази студена страна, дори и самата Афродита не би могла да го задържи.

— Защо тогава организира бал посред зима, след като толкова ненавижда студа?

— А ти как мислиш, защо ли го прави?

— Откъде да знам какви мисли му се въртят из главата? Тръгва нанякъде, връща се, после пак тръгва… Изобщо прави, каквото си поиска. Той няма никакво…

— Съобщих му, че куполът е готов и идва да ти изкаже почитанията си.

Тя усети как страните й поруменяха.

— Наистина ли? — В погледа й се четеше съмнение.

Грегор само кимна.

— Той много се гордее с твоето творение.

— Никога не ми го е казвал — прошепна тя.

— Не си ли забелязала, че му е трудно да говори за по–дълбоки чувства? Нима не те е оставил да правиш тук каквото поискаш?

— Да. — Гърлото й се сви и тя се прокашля. Значи той се гордееше с нея. Бе предизвикала одобрението му. Самата мисъл означаваше твърде много за нея и затова трябваше да прикрие истинските си чувства. — И все пак има опасност да пропусне изискания бал, който дава в чест творението ми, нали?

— Знам, че не се интересуваш от тези неща, но той поиска от шведите да напуснат Наполеон и да се присъединят към съюзниците.

Сигурно така и ще стане, помисли си тя. През изминалите три години имаше възможност да наблюдава един Джордън Дрейкън, доста по–различен от мъжа, когото срещна в Монтавия и който толкова рядко се мяркаше в Кембърън. Този блестящ и многостранен човек бе пропътувал цяла Европа, за да наложи своето разбиране за световното устройство и все още си оставаше загадка за нея. Грегор й довери веднаж, че Джордън е успял да подтикне дори генерал Барвоар да напусне Наполеон, макар и да е бил високо ценен от императора. Загатна също, че дукът стои в основата на банкрута на Лионската банка, замалко не довел Франция до стопанска разруха. Буквално се разтрепери, впечатлена от тази бясна воля и целеустременост.

— И защо мрази толкова Наполеон?

— В Англия всички мразят Корсиканеца — отвърна Грегор уклончиво и повдигна рамене.

— И все пак, защо го мрази той? — настоя тя.

Грегор продължи да се колебае.

— Е, има си лични причини за тази омраза — призна той най–накрая. — Наполеон представлява заплаха за имотите на Джордън, а той не понася тези неща.

Учудена, тя смръщи вежди.

— Имоти в Казан ли?

— Да. А също и тук, в Кембърън.

— О, та той изобщо не държи на Кембърън.

— Влияеш се от неговите думи. Мислех, че си го опознала по–добре и не вярваш на всичко, което казва.

Можеше ли някой изобщо да прозре мислите на Джордън зад защитната броня, която носеше.

— Значи твърдиш, че лъже, така ли?

— Твърдя само, че мрази чувството на привързаност и ограниченията, които го следват. Изпита ли нещо подобно, дори не си го и признава. Защото според него едно такова признание означава, че се е превърнал в нечия собственост.

— И защо?

— Това, което притежава, трябва да му принадлежи завинаги. Буквално е обсебен от тази мисъл. Той ще защищава Казан и Кембърън до последен дъх, тъй като неговата природа е такава. А Наполеон представлява заплаха, която трябва да се премахне. — Той се отвърна от нея. — Трябва да попитам Дороти дали няма нужда от помощта ми. Сигурно е затънала до гуша в работа.

Щеше й се той да остане, защото бе получила отговор на въпроси, които я измъчваха от години.

— Грегор, а как…

Той бе вече извън стаята. Не желаеше да отговаря на въпросите й и просто си излезе. Но този път й бе казал много повече, отколкото можеше да се очаква.

Безогледният стремеж на Джордън към запазване на собствеността си направо я плашеше. Човек, който бе готов да срути цяла една империя, само и само за да унищожи някого другиго, такъв човек нямаше да се спре пред нищо.

Внезапно обаче смътно я обзе лошо предчувствие — защо ли Джордън бе избрал тъкмо този студен сезон за бала? Преди да й отговори на този въпрос Грегор сякаш се поколеба. Може и да казваше истината, но гордостта на Джордън от нейното произведение едва ли бе единствената причина за провеждането на празненството. От една година се чувстваше доста неспокойна. Целият свят знаеше, че Наполеон се подготвя за поход срещу Русия. Може би времето й е изтекло и балът е именно камбанният звън, оповестяващ края на безметежното й съществуване.

Бе наясно, че все някога този ден ще настъпи и бе готова да го посрещне. Трябваше да се примири с мисълта, че ще напусне Кембърън.

Не, все още не. Не биваше да се прибързва. Явно, че Джордън успява да подкопае властта на Наполеон и може би вече изобщо не се нуждае от джеделара. Работата й напредваше, а и Алекс се чувстваше щастлив тук.

Тя също се чувстваше щастлива.

Не искаше да се отделя от Грегор и Дороти. Свикна с тази среда и макар Джордън да отричаше достойнствата на Кембърън, имението се превърна неусетно в нейно убежище, в неин втори роден дом. А и стъкленият купол бе нейно постижение, което искаше да сподели с другите. Искаше да съзре и лицето на Джордън, когато открие какво е подарила на Кембърън. Щеше да помисли отново за отпътуването си едва след бала, след идването на Джордън.

След идването на Джордън!

— Грегор, качи се при мен! — Джордън хвърли шапката и ръкавиците на прислужника и се отправи към стълбите. — Закъснях и трябва бързо да се преоблека. Дороти сигурно ще ме изхвърли на снега, толкова съм закъснял.

— Да, така и ще стори. — Грегор го последва. — А аз ще й помагам. Ето, гостите вече пристигат. Трябваше да се върнеш по–рано. Не е твърде учтиво…

— Небров е в Полша и ще се срещне тайно с Наполеон.

Грегор се закова на място.

— Сигурен ли си?

— Ян ми прати известие в Стокхолм.

— Той знае ли за какво ще разговарят?

— Има някои предположения. Небров ще поиска от Наполеон да му предостави Монтавия и Казан, когато потегли към Русия. Въпросът е какво ли ще му предложи в замяна.

Грегор продължи да се изкачва по стъпалата.

— Как мислиш, открил ли е някакъв друг начин да се докопа до джеделара?

— Не знам — изтръгна се от гърлото на Джордън. — Известно ми е само, че го познава единствен създателят му и никой друг. Възможно е също да знае нещо, за което ние изобщо не подозираме.

— А може би само ще се опита да убеди Наполеон какъв доверен съюзник си има в негово лице.

— Наредих на Ян да наблюдава Небров и да ми съобщава всичко, което научи. Отсега нататък не бива да изпускаш Алекс от очи.

Грегор поклати глава.

— Намира се под постоянно наблюдение. Откакто е тук, непознат човек не се е и приближавал до Кембърън. Изключено е Небров да знае местонахождението на двамата.

— Надявам се да е така. — Джордън повдигна рамене. — Може изобщо да не съществува опасност. Искам само да сме сигурни, че няма да ни нападнат внезапно и да ни изиграят.

— Това няма да се случи. — Грегор разтвори вратата и пристъпи в спалнята. — Е, как беше в Швеция?

— Студено. — Джордън съблече връхната си дреха и я запокити на леглото. — Но постигнах успех. Съвсем скоро Корсиканецът ще установи, че шведите вече не са негови съюзници. Ако нападне Русия, Бернадот ще се бие на руска страна.

Грегор седна на любимото си място срещу прозореца, на който бе изобразена майката на Джордън.

— Поход ще има. Въпросът е кога?

— Да. — Джордън позвъни на своя камериер и се зае да разхлабва артистичното шалче, овързано около врата му. — Съвсем, съвсем скоро. — Погледите на двамата мъже се срещнаха в огледалото. — Нямаме време. А и не знам на нея колко време ще й трябва за джеделара. Не мога да чакам повече.

Грегор се надигна от мястото си.

— Убеден съм, че съюзниците могат да надвият Наполеон и без джеделара. Нали каза, че всичко върви като по мед и масло?

— За похода срещу Русия Наполеон е събрал най–голямата армия, която е командвал някога. Падне ли Русия, ще падне и Казан. Затова не бива да поемам никакъв риск. — Свали и ризата си през глава. — Готов съм на всичко, само и само това да не се случи. Ще й дам още една възможност, но търпението ми е на изчерпване.

Грегор помълча миг–два.

— По този въпрос нямам възражения. Казан не бива да пада. — Изправи се и тръгна към вратата. — Но не й причинявай болка. Днес поне не. Цели три години тя работи по купола и дори склони Дороти да я пусне на бала, за да оцени лично въздействието му. Не й отнемай това удоволствие.

Той притвори тихо вратата зад себе си, но словата му продължиха да звучат в ушите на Джордън. Не й причинявай болка.

Внезапно в съзнанието му нахлу образът на Мариана от преди четири месеца — невинна като дете и изпълнена с амбиция.

Юмрукът му се стовари върху тоалетната масичка.

По дяволите!

— Стой и не мърдай — заповяда строго Дороти. — Трябва да закрепя тази панделка в косата ти.

— Защо полагаш толкова усилия? Никой няма и да ме погледне, когато се загледат в купола. — Мариана се засмя нервно. Чувстваше се направо блажена. Сякаш й бяха поникнали крила. — Всички ще танцуват и ще се възхищават на хубавите ми прозорци.

— Е, в такъв случай ще им се изкривят вратовете. Така! — Дороти отстъпи крачка назад и огледа преценяващо бялата лента, обуздала водопада от злато и коприна, спускащ се по раменете на Мариана. — В прическата ти има нещо гръцко. А сега роклята. — Тя пристъпи към гардероба. — Бяла. Както подобава на млада дама от добро семейство.

— Пак ли бяло? — Разочарование се изписа по лицето на Мариана. — През последните три години не нося нищо друго, освен бяло.

— Този път е по–различно. — Дороти извади рокля с проста кройка, висока талия и дълбоко овално деколте. Направена бе от искряща коприна, обсипана с бисери и на светлината на свещите изглеждаше по–скоро сребърна, отколкото бяла.

— Колко е красива — промълви Мариана. Протегна възхитена ръка и докосна плата, гладък и хладен като стъкло на прозорец. — Не съм я виждала досега.

— Така е, защото мадам Брадшоу я привърши едва вчера.

— Значи си възнамерявала да участвам на бала, така ли?

— Разбира се — отвърна Дороти рязко. — С Грегор решихме, че ще е крайно несправедливо да пропуснеш триумфа си. А освен това не можеш да останеш вечно на петнадесет години. До слуха ми достигнаха вече някои неприятни подмятания. Следователно е крайно време съвсем дискретно да се появиш сред обществото като млада дама. — Тя разкопча отпуснатата рокля и тя се свлече на земята. — Опасявам се обаче, че след днешната вечер ще се наложи да те изпратим по най–бързия начин в Лондон или Дорчестър.

— Не! — Импулсивната й реакция свидетелстваше съвсем ясно доколко искрено е решението й да напусне Кембърън.

— Ще поговорим утре по този въпрос. — Дороти навлече новата рокля през главата на Мариана. — Ако се беше съгласила да вземеш при себе си Мери, нямаше да се налага сега аз да изпълнявам ролята на камериерка. — При тези думи тя дозакопча роклята откъм гърба. — Това положение вреди на репутацията ми, ще знаеш.

— Мога да се справя и сама. Не ми е необходима и… — Внезапно погледът й се спря върху огледалото и очите й се разшириха. — Боже, та аз изглеждам като…

— Именно — Дороти въздъхна. — Още утре те взимам със себе си в Дорчестър. Едва ли някой ще повярва, че след като живеете под общ покрив, Джордън все още не е прелъстил жена като теб.

Жена като не…

Дотолкова се бе вживяла в детинския си облик, че изобщо не забеляза как междувременно тялото й се бе закръглило. Не докрай прикрити от деколтето, гърдите й изглеждаха направо пищни.

Дума, която я стряскаше. Тициановите жени бяха пищни, а тя… е, меко закръглена.

— Деколтето не е ли твърде дълбоко?

— О, не, съвсем си е целомъдрено. — Дороти набръчка чело. — Да, така си и мислех. — При тези думи тя й връчи чифт дълги ръкавици. — Вероятно ще смекчат ефекта на деколтето.

Мариана си сложи неохотно ръкавиците.

— Притесняват ме.

Дороти се загледа втренчено в нея.

— Не изглеждаш никак притеснена. — После отмести погледа си. — А без ръкавици не ще можеш да се покажеш вече извън Кембърън.

— Е, значи няма да напускам замъка. Така и така се чувствам много по–добре в ателието си. — Отдели се от огледалото и прегърна Дороти. — Благодаря ти — прошепна тя. Двамата с Грегор сте толкова мили с мен. Благодаря ти за чудесната изненада.

— И все пак държиш на ателието повече отколкото на бала, нали?

— Не и този бал. Той е… нещо съвсем друго.

Дороти я целуна по челото, след което продължи да я напътства:

— Валс няма да танцуваш. Този нов танц е направо стряскащ. Дори и на селските забави не се разрешава. И не забравяй, че трябва да изглеждаш стеснителна и сдържана. Ще стоя до теб цялата вечер, но се опасявам, че едва ли ще ти послужа като морална опора. Нищо, че ми се носи славата на страховита дресьорка.

— Дресьорка ли?

— Стара мома, чиито молитви небето все още не е изслушало — каза Дороти меланхолично. — Така говорят за мен хората.

Мариана направо настръхна при тези думи.

— Ако си стара мома, то е, защото самата искаш да е така. Ти си изискана и хубава, а що се отнася до ума ти, повечето мъже в балната зала могат само да ти завидят. Те не бива да…

— Шшт. — Дороти сложи пръст върху устните на Мариана. — Не съм огорчена или озлобена. Просто съм приела, че мъжете не ме смятат за особено привлекателна. Донякъде и аз съм си виновна, въпреки че иначе съм добра партия за женитба. Всеки мъж ще се почувства поласкан да влезе в семейството на дука на Кембърън. Обаче мъжете предпочитат слабите и гальовни жени. От самата мисъл вече ми се повдига. — Взе шишенце с парфюм и сипа няколко капки върху пулсиращата вена на Марианината ръка. — Рози. Този аромат подхожда чудесно на твоя цветен купол, нали?

— Да, наистина подхожда много добре.

— А сега се усмихни. Иначе няма да те взема със себе си долу и няма да им видиш лицата, когато разглеждат купола.

При тези думи настроението на Мариана се повиши и тя се завтече весело към вратата.

— Ще се срещнем на стълбището. Нека първо се покажа на Алекс. — Тя погледна Дороти с усмивка на уста. — Ще видиш, че няма да ме познае.

В предверието се тълпяха мъже и жени в официално вечерно облекло, а от балната зала долиташе тиха музика.

— По–бавно — напомни й Дороти докато слизаха по стъпалата. — Трябва да те забележат, да те видят.

— Не искам да гледат мен, трябва да гледат прозорците ми.

— Аз пък искам да те видят. Ти си моето творение, което трябва да бъде оценено както трябва.

В този миг тя съзря Джордън в другия край на залата. Бе застанал до входа на кабинета и гледаше усмихнат към лейди Карлайл. Тялото й е толкова пищно, че и Тициан би изпитал възхищение, помисли си тя с мъничко завист. Очевидно Катрин Карлайл бе последната брънка в една безкрайна верига от жени в живота на Джордън. Отдавна се бе отказала да брои хубавиците, последвали чаровната графиня Ролбън в леглото на Джордън.

Не, всъщност знаеше кои са. Всички до една. Червенокосата Керълайн Дюмарк, после Хелън Джекбър и Елизабет ван…

В този миг Джордън затвори зад себе си вратата към кабинета.

— И престани да се мръщиш — напомни Дороти на девойката.

— Нима това не е прието в обществото? — Дороти бе права, разбира се. Какво я засягаше нея, Мариана, с кого Джордън задоволява плътските си щения? Тази вечер бе посветена на радостта и нямаше да допусне нещо или някой да й развали настроението. — Никъде не виждам Грегор?

— При факлите е. Наглежда тяхното запалване.

— Всъщност това е моя работа.

— Мога да си представя как се катериш по покрива в тази рокля.

Мариана отново се понамръщи.

— Всички ме зяпат.

— Да, и как още. — Дороти се спря в подножието на стъпалата, хвана Мариана за ръка и я поведе към балната зала. — Ела, ще се смесим с тълпата и ще престанат да ти обръщат внимание.

Тя огледа набързо гостите и погледът й се спря на един от тях.

— Тук е и сър Тимоти Шеридан. Сигурна съм, че ще ти хареса. И той като баща ти се е отдал на поетическото изкуство, а освен това е и приличен танцьор. Предполагам, че накрая ще поиска да сътвори поема за косите и очите ти.

— Какво? — Смисълът на думите не достигаше до съзнанието й. Гледаше като хипнотизирана към тавана, увенчан с нейния купол. Запалените факли бяха разположени в кръг и осветяваха весело цветя и лозници. Люляк и кехлибареножълти гардении си съперничеха с пламналото оранжево на китайската роза. Ластарите на лозниците се преплитаха едни в друга, разделяха се и сред тях проблясваха пъстри цветове. В четирите ъгъла сред цветята горделиво се пъчеха пауни с разкошни тюркоазно зелени и кобалтовосини пера.

— Аз създадох всичко това — прошепна тя. — Добре е станало, не мислиш ли?

— Много добре. Великолепно е — отвърна Дороти тихо. — А сега ела с мен да те запозная със сър Тимоти.

Мариана последва като в сън Дороти към русия млад мъж. Гостите ваеха очарователните фигури на котильона, а над тях цветята хвърляха причудливи сенки върху огледалния под. Всичко в залата отговаряше точно на Марианините очаквания.

Всъщност не съвсем. Тя хвърли бърз поглед към вратата на кабинета. Сигурно нямаше да му окапят диамантите от короната, ако оставеше за малко онази жена и дойдеше при нея, за да й каже, че се е справила чудесно с купола. Нищо, че и сама си го знаеше.

— Ела, Джордън! — Дороти разтвори рязко вратата и пристъпи в кабинета. Погледът й се спря заплашително върху Катрин Карлайл и младата дама незабавно се отдръпна от дука. — Уверена съм, че ще го извините, но тази вечер той е много необходим другаде.

Джордън усети, че Катрин е засегната, но не смее да кръстоса шпага с Дороти. Вместо това тя съсредоточи усилията си върху него.

— Разбира се — съгласи се Катрин с пленителна усмивка. — Надявам се Ваша светлост да се върне скоро.

Но Дороти го избута навън още преди да успее да отговори.

— Сега пък каква пакост съм направил? — попита Джордън, намествайки шалчето по врата си. — Както винаги, не можеш да скриеш лошото си настроение.

О, не си сторил нищо… освен че както винаги се държиш невъзможно. Да прекараш половината вечер в кабинета, и то с тази жена — изсъска тя със смразяваща усмивка на уста. — Можеш разбира се, да се върнеш при тази, хм… куртизанка, но едва след като измислиш подходящи похвални слова за Мариана.

Той не я погледна.

— Не е нужно. Всички бездруго тръбят в хор хвалебствени химни по неин адрес.

— Поговори с нея. Тя има право да чуе една добра дума от теб. Защо я пренебрегваш?

— Дороти, не се оплаквай — рече той тихо. — Тази вечер това не е безопасно.

— Глупости! Искам просто тази вечер Мариана да се почувства истински щастлива.

— Добре, добре. Къде е тя?

Дороти кимна с глава към помещението.

— Там, до младия Шеридан. Изглежда запленен от нея.

Джордън обърна глава към залата, но твърде много хора препречваха погледа му.

— Той да няма слабост към деца?

— Деца ли? — Тя го изгледа недоумяващо. — О, разбирам, днес все още не сте се срещали.

Беше решил да избягва Мариана. Не искаше нито да я вижда, нито пък да разговаря с нея. Беше направил всичко възможно да забрави съществуването й, но милата Дороти осуети неговия план.

Днес не й причинявай болка.

Той почувства как нещо в него се сви. Опита всичко възможно, но сякаш целият свят се бе опълчил срещу него. Най–добре бързо да приключи с проблема.

— Значи искаш да й изкажа почитанията си, така ли? — рече той грубо. — Добре, щом искаш. Макар да не разбирам защо мислиш, че… — В този миг най–сетне я съзря.

Обещание, вече осъществено, красиво и чувствено.

— Деца ли? — прошепна Дороти.

О, Боже, сякаш не бяха изминали три години оттогава. Намираше се отново в кулата, наблюдава работата й и я пожелава. В този миг установи, че е безкрайно възбуден — тъкмо реакцията, от която имаше нужда. Плътското желание беше нещо първобитно, бездуховно и безмилостно. Но ако го завладееше, той щеше да стори точно онова, което трябва да стори. Налагаше се да надвие чувствата нежност и привързаност. Така, както трябваше да надвие и нея.

— Джордън — обади се Дороти с предупредителен глас.

— Мълчи, Дороти. — Усмихна се дръзко. — Върша единствено това, което ти поиска от мен.

— Да, но аз не мислех, че… ти не беше такъв…

— Искаш да кажеш, че от много време съм кротък като понито на Алекс и затова може отново да изприпкам на ливадата и да попаса, така ли? А може пък и да ми е омръзнало да се преструвам, не мислиш ли? — Погледът му се спря на младия Шеридан. — Ако съдим по начина, по който я зяпа това самонадеяно конте, явно се кани да изиграе пред нея най–специалните си трикове. — Той стисна ядовито устни. — Никак не ми допада поведението му спрямо моята питомница. Гледай да го отстраниш от нея под някакъв предлог.

— Не възнамерявам да правя нищо подобно.

— Ще направиш, ще направиш — прекъсна я той и я изгледа остро с блеснали очи. — В противен случай ще го извикам на дуел.

— Сериозно ли говориш? — попита Дороти с уплаха в гласа. — Та срещу теб шансовете му са равни на нула.

— Тогава го отведи настрана. — Този безсрамник не отместваше погледа си от гърдите й. Сякаш се канеше да ги разголи и да ги поднесе към устните си. В този миг му се стори, че усеща тяхната мекота и езикът му преминава по набъбналите връхчета. Ламтежът на Шеридан по тази хубост и собственият му копнеж сякаш се сляха в едно. — Действай — настоя той и скръцна със зъби.

— Няма да я оставя насаме с теб. Нима искаш да разрушиш всичко, което успях да постигна?

— Няма да сме насаме. Не каза ли ти самата, че на бала присъстват поне двеста души?

В този момент Мариана случайно го съзря. Спря насред дума и му се усмихна стеснително.

Боже милостиви, колко е красива!

— Джордън, ти ме извика тук, за да я пазя — възкликна Дороти.

— Да, и ти се справи отлично. Сега обаче край.

— Какво се е случило?

— Не се меси в неща, които не разбираш. Ситуацията се промени и ти трябва да се примириш.

— Ако ми обясниш, може би ще те разбера. Защото се привързах към това дете и…

— А на мен ми се струва, че вече не е дете.

— Джордън, ти бе много добър към нея. Помислих си дори, че вече… По дяволите, на какво се дължи тази промяна?

Без за отговори той се отправи към девойката, пое ръката й, облечена в ръкавица и я поднесе към устните си.

— Истински триумф, Мариана.

Страните й поруменяха.

— Да, триумф — повтори той съвсем искрено. — Балната ми зала ще породи завист в цялата страна. Радвам се много, че си постигнала такова силно въздействие с изкуството си. — При тези думи той кимна небрежно към Шеридан и добави:

— Как сте Шеридан? Мисля, че братовчедка ми иска да ви помоли за някаква услуга. — Обърна се и към Дороти. — Сър Тимоти най–охотно ще ти помогне да изпратите някои от гостите.

Шеридан се отправи с несигурни крачки към Дороти.

— На вашите услуги, мадам.

Дороти стисна устни.

— Вие сте истински джентълмен, сър. — Извъртя се на токовете си и си запробива път през множеството, последвана от Шеридан.

— Тя ви се сърди. Защо?

— Тъй като държането ми не отговаря на някои нейни очаквания. А може би защото отговаря, кой знае. Зависи от гледната точка. — Той й подаде ръка. — Ще ми направиш ли честта да танцуваш с мен?

Тя пристъпи спонтанно към него, но внезапно се спря и поклати глава.

— Това е валс. Дороти каза, че не бива да танцувам валс.

— Нима е забранено? Не ти ли омръзна винаги да правиш онова, което ти казват Дороти и Грегор?

— Не. Да. — Тя го погледна объркана. — Нали вие самият искахте да се съобразявам с тях. Защо ме поставяте в неудобно положение?

— Аз просто те моля за един танц. — Подаде й отново ръка. — Нима не искаш да потанцуваш под твоето великолепно произведение?

— Искам. — Очите й заискриха и на устата й се появи безразсъдна усмивка — точно като неговата. — О, да. — Тя положи ръката си в неговата, Джордън я прихвана през кръста и двамата се завъртяха в ритъма на валса.

Стори й се, че лети, че се рее нанякъде, поддържана единствено от ръката на Джордън, увита около кръста й. Да, всъщност искаше точно това — Джордън да я вземе със себе си на това вълшебно пътешествие, двамата да полетят заедно и вихрено, до припадък да се завъртят във въздуха. Това бе връхната точка на вечерта, завършващият щрих. Отметна глава и се загледа нагоре в купола.

Пламтящи факли.

Противоборство — светлината срещу мрака. Искрящи багри, които се преливат и размиват в главозамайващи окръжности.

— Престани веднага — обади се ненадейно Джордън.

— Да престана какво?

— Казах да престанеш и да ме погледнеш.

Послуша го и нещо рязко я отскубна от унеса й — зелените му очи искряха страстно срещу й и в тях се четеше безразсъдство, чувственост и… мъничко насмешка.

Толкова се зарадва, когато преди малко се отправи към нея, че изобщо не забеляза промяната в поведението му.

Той се усмихна.

— Може и да не съм толкова приятен за гледане, но все пак трудно понасям, когато ме пренебрегват например заради цветове и стъкло. Не съм ли ти казвал още, че съм не само ужасно разглезен, а и много ревнив?

Тя поклати глава.

— Не е вярно.

Изненадан, той повдигна вежди.

— Не е вярно ли?

— Вие изобщо не сте ревнив. Нали ви наблюдавах, когато вие с тази… — Тя спря насред дума, тъй като не й се искаше да признае колко внимателно е следила любовните му увлечения. Същевременно обаче бе наясно, че той отдавна е забелязал нейния интерес, макар и да не го бе загатнал с нищо.

— О, аз също те наблюдавах — промълви той.

В този миг тя изпита странно усещане — сякаш я разгалват и някаква сила премахва нетрайните прегради, издигнати между тях.

— Вие сте толкова равнодушен към всичко и всички, че просто е невъзможно да сте ревнив.

— Как мислиш, защо помолих Дороти да отведе Шеридан? Ще ти кажа. За да не пробия красивата му главица с куршум.

Тя го погледна ужасена.

— Шегувате се.

— Дороти не го сметна за шега. Аз също бях изненадан от реакцията си. — Той я завъртя още по–бързо и двамата описаха вихрен кръг. — Но това, което съществува между нас, не е подвластно на обичайните правила, нали? Тъкмо привикнем с точно определени ходове и внезапно играта вземе, че се промени.

Не можеше да откъсне погледа си от него.

— И промени ли се?

— Да. — Очите му се спряха на деколтето й. — И слава Богу. Започнах да си мисля вече, че съм се превърнал в евнух.

Мариана почувства някаква възбуда — сякаш той я погали и нещо в нея започна да набъбва. Тя преглътна с усилие.

— Ако Дороти бе тук, щеше да каже, че тази забележка е крайно неуместна. — Неочаквано и за самата нея тя добави рязко: — Доколкото знам, на евнусите не им е нужен харем.

За миг насмешката в очите му изчезна и той сякаш понечи да се усмихне. Но този съвсем мимолетен порив отшумя почти веднага.

— Нали ти казах, че ще намеря другаде утеха. Ако преди три години ти бе дошла при мен, нямаше да има никакъв харем. — Той се усмихна. — Ела днес при мен и ти обещавам, че ще прекратя всички останали връзки.

Тя пое дълбоко въздух, усещайки, че в нея всичко се е вцепенило.

— Как ненавиждам тези неща. Защо сте такъв… Виновна е тази глупава рокля, нали? По–добре да не я бях обличала изобщо.

— А аз пък мисля, че щеше да е по–добре, ако си я беше сложила по–рано. Така нещата стават ясни. Разбира се, не роклята е причината. Ние двамата бездруго ще стигнем дотам някой ден.

— Не знам за какво говорите. Бях щастлива тук. Очаквах, че… — Не знаеше точно какво е очаквала, но в никакъв случай не и емоционалната буря, в която се озова. — Тук се чувствам сигурна.

В погледа му припламна някакво неясно чувство.

— Сигурност не съм ти обещавал. Освен ако не ми дадеш онова, от което се нуждая.

Тя се вцепени, осъзнавайки, че последните му думи нямаха нищо общо с чувствеността. Те издаваха просто онази твърда решителност, която бе запомнила от вечерта край лагерния огън в Монтавия.

Света дева Марийо! Каква глупачка е била само! Чувстваше се щастлива и напълно забрави лошото предчувствие, обзело я следобед.

— Джеделарът — прошепна тя. — Значи това било… И мислите, че сега вече мога да ви го дам, така ли?

Той вдигна очи към купола.

— Не си далеч от съвършенството.

Почувства остра болка — сякаш я прониза нож.

— Казах ви вече, че няма да ви дам джеделара. Никога.

— Трябва да го получа, Мариана. Отлагах този момент колкото е възможно повече. Още преди година ти бе в състояние да го сътвориш. Надявах се, че няма да се наложи да те моля.

Направи отчаян опит да спре сълзите, които напираха в очите й.

— Нима сте си помислили, че волята ми ще омекне и ще ви го дам, само защото се погрижихте за Алекс и за мен? Не ви дължа нищо. Този замък представляваше куп мрачни зидове, които аз изпълних със светлина и багри.

— Да, така е. — Погледна я право в очите и каза рязко: — Аз и не искам да омекваш. Искам да си силна. Да се съпротивляваш. Да се бориш с мен. За да се боря и аз с теб.

— Така и ще стане — рече тя с разколебан глас. — Моля ви, нека си тръгна. Не искам да оставам повече тук.

— Когато музиката свърши, трябва да поговорим.

— Отивам си веднага! — Не можеше да издържа повече. Отскубна се рязко от него и се завтече през залата, съпроводена от любопитния шепот на танцуващите, в чиито очи може би вече бе бита карта. В този миг не я интересуваше нищо. Единственото, което все още имаше значение, бе да остане сама. Установи с облекчение, че той не идва след нея.

Минавайки през вратата замалко не се сблъска с Грегор.

— Мариана!

Лицето му придоби толкова загрижено изражение, че я досмеша.

— Факлите бяха чудесни. Изобщо всичко бе великолепно, Грегор.

— Дай му джеделара — продума той тихо. — Той не иска да ти причини болка, но ще му се наложи. Ще те пречупи с всички възможни средства, а аз не мога да ти помогна. Дай му го.

Усмивката й угасна и я обзе остро усещане за самота. Да, бе останала съвсем сама. Дори и Грегор, когото смяташе за приятел, дори и той вече не бе на нейна страна.

Заобиколи го бързо и се затича нагоре по стълбището.

Грегор се обърна и застана изчаквателно. В този момент Джордън се отправи към него.

— Горе ли се качи? — попита Джордън.

Грегор кимна.

— Безсмислено е да ходиш при нея. Сигурен съм, че няма да ти отвори. Изплашил си я.

Да, изплаших я, помисли си Джордън, но, което е още по–лошо, причиних и болка.

— Искам още днес да вземеш Алекс и двамата да напуснете замъка. Отпътувайте в Саутуик и се поразходете със „Сийсторм“ покрай крайбрежието.

— И каква е целта?

— Без цел. Просто с момчето предприемате пътуване с платноход.

— И колко ще трае това пътуване?

Джордън повдигна нерешително рамене.

— Няколко дни. После го връщаш обратно в Кембърън.

Грегор го изгледа изпитателно, след което каза:

— Да, но нали когато се върнем, Мариана вече няма да е тук?

— Не, няма. Ще я заведа в Делуинд.

Грегор се усмихна невесело.

— Не се и съмнявам, че ще я убедиш да ти даде джеделара.

Джордън хвърли поглед към стълбите.

— Какво да ти кажа? Че ще продължа да играя в този жалък фарс ли? Не, той продължи твърде дълго. Гълъбчето ти вече не е дете, а пълнокръвна жена. Да разбира се, искам джеделара. Да, искам и нея в леглото си. Ако в Делуинд успея да съчетая и двете неща, ще си ги взема. Уверявам те, че още преди да й видиш отново лицето, тя ще бъде моя. — Той се усмихна дръзко. — И този път не ще можеш да ме спреш, дори и да преобърнеш земята.

— Знам. Поне намери предлог да си вземеш онова, което си си наумил. Много е тъжно, защото и двамата ще изпитате голяма болка.

— Добре, така да бъде. А ако се обади Януш, прати ми веднага вест в Делуинд.

Грегор кимна мрачно.

— Отивам за момчето.

Мариана заключи вратата на стаята си с разтреперани ръце, след което свали и дългите ръкавици. Съблече и роклята с бисерите и я окачи в дъното на гардероба. Не искаше да я вижда никога вече. Навлече бързо отпуснатата дреха, която бе съблякла неотдавна, грабна някаква наметка, излетя от стаята и се завтече към кулата по витото стълбище.

Отвори вратата на ателието и се вцепени. Джордън седеше на работната маса с изпружени крака.

— Разговорът ни не е приключил още. — Свещта на масата хвърляше трепкащи сенки върху лицето му. — Реших, че ще дойдеш тук. Това е единственото място, където се чувстваш сигурна. Така ли е? — Тя му обърна гръб.

— Утре ще те отведа оттук. Тя се извърна рязко.

— Не!

— Не е далеч. Ловната хижа Делуинд, на десет мили южно оттук.

— И защо трябва да ходя там?

— Защото си спечелила симпатиите на персонала. Предпочитам да те заведа на място, където ще бъдеш по-податлива на моето въздействие. — Той се огледа в помещението. — Та значи тук се чувстваш сигурна. Да ти имам убежището.

— Няма да дойда с вас. Вече реших да взема Алекс и да отидем в Дорчестър при Дороти.

Той поклати глава.

— В момента Алекс е на път.

Тя го изгледа с невярващи очи.

— Алекс спи в леглото си.

— Да, но Грегор го е събудил и му е казал, че ще го вземе със себе си, за да преживеят заедно забележителни приключения.

Алекс! Обзе я паника. Тя излетя от помещението и се спусна по стълбите към стаята на брат си.

Нямаше го! Леглото му бе разбъркано. Почувства гадене.

— Ако вършиш това, което поискам от теб, няма да му се случи нищо лошо — обади се Джордън зад гърба й.

Тя скръсти ръце пред гърдите си, за да прикрие треперенето си.

— Грегор никога не ще стори нещо лошо на Алекс. Та той е само едно дете.

— Да, но моят приятел знае отлично, че в Казан ще загинат множество деца, ако не открием начин да ги защитим. И ако му се наложи да избира кому да помогне, той ще избере Казан.

Спомни си думите на Грегор. Не мога да ти помогна. Дай му джеделара.

— Той не ще стори зло на Алекс — повтори тя упорито.

— Вероятно не. Но няма и да ти го върне. — Погледите им се кръстосаха. — И запомни едно от мен: Ще видиш брат си, едва когато получа джеделара.

Тя се вторачи в суровото му, неумолимо лице.

— Вие сте наистина жесток човек — продума тя шепнешком.

— Възможно е — усмихна се той криво и се обърна към вратата. — Приготви се! На зазоряване потегляме. Мисля, че не е нужно да помрачаваш настроението на Дороти със сцени на сбогуване.

Сякаш живееше в някакъв кошмарен сън. Все още не можеше да повярва, че само до преди броени часове бе най–щастливият човек на света. В този миг целият й живот бе в развалини.

— Не е речено, че трябва да стане точно така — достигна до нея гласът му. — Тя се обърна. Той стоеше до вратата и я наблюдаваше. — Сигурно съм полудял, но все пак съм склонен да ти дам още една възможност. Обещай ми, че ще ми дадеш джеделара и още утре Алекс ще бъде отново тук. И всичко ще бъде както досега.

Не, нищо вече не можеше да бъде, както е било досега. Всичко се бе променило. Струваше ли си наистина да спази обещанието, дадено на майка й, след като Алекс бе в опасност? Какво я интересуваше животът на дузина народи, след като Алекс бе на сигурно място? Но съществуваше ли наистина опасност за брат й? Не можеше да повярва, че Грегор или Джордън ще му сторят зло — следователно единствено тя рискуваше нещо. На този свят Алекс бе единственият й истински близък човек. Джордън щеше да осъществи заплахата си и щеше да й отнеме Алекс. Самата мисъл бе ужасна — след всичките тези години, в които тя бе повече негова майка, отколкото сестра.

Но можеше ли без борба да погази обета си? В крайна сметка трябваше само да разбере къде крият Алекс, за да го освободи.

— За съжаление трябва да ви разочаровам, но не мога да ви дам исканото обещание — произнесе тя с хладен тон.

— О, не ме разочароваш ни най–малко. Напротив, след толкова години на въздържание аз просто ще се възродя, отдавайки се на своята грешна природа, за която Грегор твърди, че съм я бил преодолял. — Той се усмихна. — Това бе за мен последната възможност. Нямаш представа колко съм доволен, че ме предпази от такава голяма грешка.

Глава девета

Малко след пладне Делуинд се появи пред погледа им. Големият ловен дворец, изграден от камък и покрит със слама, се издигаше до малко заледено езеро, обградено от борове и ели.

Спряха в двора, Джордън се плъзна от седлото и сне внимателно Мариана от нейната кобила. Не я задържа по–дълго в ръцете си, а веднага се запъти към вратата.

— Внимавай, стъпалата са заледени.

Още откакто поеха на път в ранната утрин, той се държеше съвсем непринудено и дори суховато. Последва го бавно в сградата, в обширно квадратно помещение с много врати. На горния етаж бе разположена зала, от която се виждаше целият салон. Към нея водеше излъскано стълбище от дъб, с перила, украсени с дърворезба.

— Мисля, че тук ще ти бъде приятно. — Джордън свали шапката и ръкавиците си и ги хвърли върху една инкрустирана масичка до вратата. — Хм, тук е доста студено. Ще запаля огън.

Отнасяше се с нея с учтивост, предназначена сякаш само за извънредно ценени гости, установи тя с раздразнение.

Джордън пресече помещението и приклекна пред голямата камина.

— Налага се да се справяме без персонал. Така че ще трябва да се задоволиш със скромното ми присъствие. Когато съм в Делуинд, живея съвсем простичко, но за теб това няма да е проблем. Нали постоянно се оплакваш, че Кембърън е твърде голям за теб?

Погледът й обиколи „простичкия“ салон. В средата му бе разположена дълга маса за двадесет души. Върху богато украсения бюфет до отсрещната стена блестяха сребърни съдове и кани от кристал. Стенен килим в наситено зелено и слонова кост красеше стената над камината. Той изобразяваше Артемида по време на лов за диви свине. Богинята гордо размахваше копието си.

Джордън проследи погледа на Мариана.

— Този ужасен стенен килим е купен от баща ми. Изобщо той предпочиташе буйните, необуздани жени. Това винаги ми се е струвало странно, тъй като не можеше да се сравнява с тяхната жизненост и накрая започваше да ги ненавижда. — Огънят лумна. — В конюшнята съм настанил двама мъже. Те ще наглеждат конете, ще ни снабдяват с дърва за огрев и други подобни. — Замълча за миг. — Освен това им е наредено да не се отдалечаваш от сградата.

— Чудя се защо не ме хвърлихте просто в подземието на Кембърън — каза Мариана с предизвикателен тон.

— Не съм чак толкова безчувствен, пък и ми се стори, че прояви известно неудоволствие, когато засегнахме тази тема. Освен това подземията вече не са на мода. В днешно време се предпочитат ловните хижи. — Той се изправи на крака и тръгна към нея. — Скоро тук ще стане много топло. Съблечи си палтото.

Тя остана неподвижна.

— Съблечи го — повтори той тихо и пръстите му зашариха по копчетата. Палецът му премина през едно чувствително място и я прониза хладна тръпка. — Това не е непреодолима бариера. — Сне палтото и го заметна на креслото пред огъня. Погледът му се спря на ездитната й рокля, която бе също тъй безформена и детинска, както и целият й останал гардероб. — Ще махнеш и тази противна рокля. Умирам от яд като те гледам в нея.

— О, докато ми върнете Алекс наистина ще ви накарам да умрете от яд — отвърна тя, след което добави: — Това е чудовищно. Не разбирам какво ще постигнете като ме държите тук насила.

— Надявам се, че ще успея да те вразумя.

— Имате странна представа за разума. Имахте цели три години на разположение, но така и не ви се удаде.

— Ами защото Грегор съчувстваше на гълъбчето, а междувременно открих по себе си, че съчувствието прихваща. — Той започна да развързва лентата, придържаща една от плитките й. — Но вече съм преодолял тази слабост. Успех не се постига с търпение и богоугодно държане. Не мога да сторя по–голямо зло, отколкото… я мирувай. Никога не съм харесвал плитките. — Разхлаби и втората. — Така е по–добре. — Прокара пръсти по косата й. — Дори много по–добре. Докато сме тук няма да си сплиташ косата.

Действията му бяха безсрамни и интимни. Косата й се разстла свободно по гърба, тежка, буйна, женствена. Движението на ръцете му бе едва доловимо, но тя усети веднага топлината на тялото му и познатия мирис на кожа и чисто ленено платно, който винаги се излъчваше от него. С всяко вдишване и издишване на нея все повече й се струваше, че прониква в нея и я обладава. Дръпна се припряно крачка назад.

— Къде ще спя?

Той се усмихна.

— Където искаш. — Чувственост обагри гласа му, пълнокръвен като зряло бургундско вино.

— В такъв случай искам да спя в къщата на Дороти в Дорчестър.

Той само поклати глава.

— Невъзможно. — Посочи към стълбището. — Горе има четири спални. Избери си една от тях. Аз използвам обикновено стаята в края на коридора.

Тя го изгледа неуверено.

— Нима си си помислила, че ще упражня насилие над теб? Съжалявам, че те лиших от първата ти битка, но не съм по изнасилванията. Искам да създам атмосфера, която да ни сближи. Останалото ще свършат съдбата и природата. — При тези думи кимна с глава към една от вратите. — Ателието ти. Наредих да докарат инструменти, стъкло и бои.

— За да създам небесния прозорец ли? — Усмихна се презрително. — И как смятате да ме контролирате? Може би с палка в ръка?

— И това не е по моята част. Просто искам да имаш нещо, с което да се занимаваш. Ти си свикнала на труд и си помислих, че няма да имаш нищо против.

Тя пресече салона и отвори вратата. Ниската стая бе с дъбов таван. Зад тъмнозелените завеси от кадифе сигурно имаше и прозорец. Помещението бе съвсем различно от ателието в кулата. Но и тук в средата бе разположена дълга маса, а върху нея лежаха стъкло, инструменти и бои.

Обзе я спокойствие, което смекчи донякъде напрежението, измъчващо я откакто напуснаха Кембърън. Спасение. Можеше да работи.

— Така и ти ще сториш нещо за мен. — Той посочи с ръка към отсрещния ъгъл, където стоеше стол с висока облегалка. — Спомням си, че преди три години не обичаше да те наблюдават, когато работиш. Сега обаче нещата са се променили.

— Нищо не се е променило. — Отиде до прозореца и дръпна завесите, за да влезе светлина. Пристъпи към масата и огледа инструментите. — Няма да ви обръщам внимание. Както и тогава.

— Ти винаги си ми обръщала внимание — рече той тихо. — Ако не бях такъв глупак, след по-малко от седмица щеше да се озовеш в леглото ми. А може би още в същата онази нощ.

Тя се извърна рязко към него.

— Никога!

— О, да!

— Нима сте щели да ме насилите?

— Нямаше да е необходимо.

Страните й пламнаха.

— Аз да не съм лейди Карлайл или онази там, как й беше името… аз не съм като тях.

— Не, не си. Ти си много по–жизнена от тях и това се дължи на изкушението и насладата, които се съчетават в теб. От самото начало знаеше много добре какво има между нас. — Той я погледна право в очите. — Ти ме желаеш точно толкова, колкото и аз теб.

Неговият тон не допускаше никакво съмнение, а убедеността му я обезкуражи.

— Не е вярно — прошепна тя.

— Вярно е. — Гласът му предрезгавя. — Когато съм бил с други жени, винаги съм си представял, че си ти. Не си ли се чувствала и ти по подобен начин? Не си ли се запитвала какво ли е да…

— Не!

— А аз мисля, че ти се е случвало. Не искаш да си го признаеш, но е имало нощи, в които си се събуждала внезапно и си се улавяла как мислиш за… Нали?

— Казах вече. Не съм. — Тя навлажни устните си. — Вие очевидно си мислите, че съм слаба като всички онези женчета. Смятате също, че ако ме прелъстите, ще получите по–лесно джеделара, нали?

— О, в такъв случай наистина всичко би протекло по–безболезнено. Да, може и да ми е минавало през ума, че така ще те склоня по–лесно. Ако Грегор беше сега тук, щеше да каже, че имам склонност да се самозалъгвам, когато се нуждая от оправдание за действията си. — Той се усмихна някак механично. — Но ти щеше неминуемо да влезеш в леглото ми, независимо дали съм те склонил да ми дадеш джеделара или не. Не е трябвало да чакам толкова дълго. Все едно да запалиш огън и да го поддържаш само дотолкова, колкото да не загасне съвсем. Такъв огън не топли никого. Тези три години събрах много студ.

При тези думи той се завъртя на токовете си и напусна стаята. Този човек се заблуждаваше. Не го желаеше така, както го желаеха всички тези жени. Несъмнено се чувстваше подвластна на очарованието му, но това в никакъв случай не означаваше, че…

Не, не биваше да разсъждава повече по този въпрос.

Пристъпи до прозореца и се загледа навън. Джордън тъкмо снемаше дисагите от коня, после се обърна и каза нещо на някакъв мъж, стоящ в сянката на навеса. Той се завтече да помогне на господаря си, но Джордън го върна само с едно махване на ръката. Тъмната му коса блестеше на зимното слънце, а по лицето му играеше онази едва доловима усмивка, която й бе толкова добре известна. Познаваше отлично това стройно тяло, както и небрежното очарование, което излъчваха измамно бавните му движения.

Но не го познаваше така, както го познаваше Катрин Карлайл.

Не ми и трябва, помисли си със свито сърце. Но защо тогава толкова пъти се събужда посред нощ, измъчвана от тези стряскащи плътски фантазии? А най–ужасното бе, че е доловил слабостта й.

Сега трябваше да е по–силна от всякога, за да се отдалечи от него. Не покажеше ли слабост, той щеше да осъзнае, че не печели нищо като я държи затворена на това място.

— Цял следобед прекара в спалнята си — извика й Джордън през вратата. — Ела и вечеряй.

— Не съм гладна. Искам да спя.

— Ще ядеш — възрази той вбесен от упорството й. — Ако се наложи, лично ще ти донеса храната горе.

Тя отвори вратата. Не го бе виждала толкова неофициално облечен. Без сако и шал, само по ботуши, бяла разпусната риза и панталони от сърнешка кожа.

Той я подкани да го последва.

— Е, в такъв случай ще се храним до камината и ще поприказваме.

— Приказвахме си достатъчно. Няма причини да продължаваме.

— Ние само разпукахме леда, нищо повече. Категорично протестирам против прелъстяване, непридружено от разговор. Аз, естествено, знам, че съм хубавец, но по принцип съм постигал победите си с помощта на своето красноречие. — Намести й един стол, за да седне, а самият той се разположи на масата отсреща. — Собственоръчно съм сготвил това изискано ястие и съм убеден, че гориш от нетърпение да опиташ резултата от моя труд. И така, яж!

Потопи лъжицата в рагуто от дивеч и го опита. Бе великолепно.

Той я загледа изчаквателно.

— Солта е повечко.

— Божичко! — Той притисна и двете си ръце към гърдите сякаш са го наранили смъртоносно. — Стрелата ме прониза право в сърцето. — Повдигна леко рамене. — Или може би само в самолюбието ми.

Не бе за вярване, но така и не успя да сдържи усмивката си. През тези три години тя стотици пъти бе свидетел на закачливите му насмешки и винаги реагираше на тях съвсем спонтанно. В този момент осъзна, че тази привичка може неусетно да се превърне в коварен противник.

— Виждаш ли… — Той й се усмихна. — Положението ти съвсем не е толкова страшно. Все още съм си същият. Само че в момента ти се показвам откъм другата си страна.

— Аз не се страхувам.

Той не обърна внимание на думите й.

— Когато дойде в Кембърън, изпитваше страх, но постепенно обикна това място. За да преодолее страха, човек трябва да опознае преди това чудовището.

— Какво точно описание — отвърна тя хладно. Той се засмя развеселен.

— Нали? — Грегор твърди, че в душата си съм наполовина див звяр, наполовина ангел. През всичките тези години той хвърли немалко усилия да премести центъра на тежестта върху ангела. — Усмивката му угасна. — Не му се удаде, но те уверявам, че дивото животно ще те заинтересува истински. Нужно е само да го помилваш и то веднага ще положи глава в скута ти.

Неволно погледна тъмната му гъста коса, прихваната на тила. Бе я виждала да се стеле свободно по раменете му, но никога не я бе докосвала. В смущението си отново се загледа в рагуто пред себе си.

— Спомням си приказката за девицата и еднорога, която знам от татко. Когато звярът сложил глава в скута й — в този миг тя пъхна лъжица рагу в устата си, — тя му отчупила рога.

В първия момент той я изгледа стъписан, след което отметна глава назад и се разсмя гръмогласно.

— О, Боже, ти си направо възхитителна. Май ще трябва много да внимавам за моя си „рог“.

Тя пламна като божур.

— Не исках да кажа…

— О, не разваляй хубавата шега. Остави Дороти с всичките й там указания и правила за доброто поведение. Та ти току–що се превърна отново в онова момиче, което познавам от „Сийсторм“.

— Правилата на Дороти ме предпазват от онези диви зверове, които правят света несигурен.

— Печелиш. Ето на, паднах в собствения си капан. — Той посегна към лъжицата си. — Време е да се подкрепя преди следващия дуел.

Почувства облекчение, когато той се умълча. Защото осъзна, че минало и настояще се преливат едно в друго и дистанцията между тях е започнала постепенно да се стопява, независимо от първоначалните й намерения. Обичаше да си мери силите с него в словесен двубой — това някак си я стимулираше. Днес обаче в тази игра се намеси и нещо тъмно, непознато, възбуждащо.

Най–сетне тя остави лъжицата настрана и прекъсна настъпилото мълчание.

— Нахраних се вече. Мога ли да си ида в стаята?

— Не. — Той се усмихна, виждайки как тя вирна брадичката си. — Можеш да работиш през целия ден, но часовете от здрачаване до времето за сън ми принадлежат. Можеш да говориш или да мълчиш, както желаеш. Но ще ми правиш компания. — Подкани я да седне до камината на кресло в стил Чипъндейл, тапицирано в слонова кост и зелено. — Ще установиш, че е много удобно.

Имаше и друго предимство — двамата щяха да бъдат на разстояние един от друг. Тя скочи от масата, завтече се до камината, тръсна се в креслото, изправи гръб и скръсти ръце в скута.

Насмешката, изписана по лицето му, я вбеси. — Но това е глупаво. Не мога просто така да седя мирно и да ви зяпам.

— Разбирам прекрасно, че тази поза те обременява. — Той изкриви лице в гримаса. — Още повече пък в тази противна рокля. — Изправи се и пристъпи към нея.

Подозрителността й се събуди отново, но той просто приседна до камината и обгърна коленете си с ръце. Кожата на панталоните се опна по бедрата и под тях заиграха мускули.

Тя веднага се загледа в огъня.

— Трябва да ми кажете къде сте изпратили Алекс.

— На сигурно място.

— Нямате право да вършите такива неща, само за да…

— Сега не ми се разговаря за Алекс. — Произнесе тези думи някак между другото и опря брадичка на коленете си. — По–скоро искам да ти кажа какво можеш да очакваш от мен занапред.

— От вас очаквам единствено наглост, надменност и жестокост.

— О, защо говорите така? Та аз съм толкова човечен. Вярно, че за мен девствениците са неизследвана област, но ще сторя каквото мога да бъда нежен първия път. Няма да ми е лесно, но пък толкова отдавна те желая, че…

Страните й пламнаха. Този мъж говореше така, сякаш всичко вече бе решено.

— Когато свикнеш с мен, ще те науча на много неща, които увеличават желанието… и у двамата. — Той се усмихна. — От момче съм затънал в порока, но това може да ти е и от полза. Знаеш ли всъщност колко чувствителни могат да бъдат женските гърди? Как студът и горещината предизвикват блаженство и погнуса? Или как необичайната поза може да те накара да закрещиш? Тя преглътна мъчително.

— Много добре знаете, че тези неща не са ми известни. Не искам и да ги знам.

— Само защото все още не си ги изпитала — отвърна той тихо. — А ако ти кажа, че чувството, което изпитваш по време на работата си не може и да се сравни с насладата, която имам предвид и която съдържа в себе си всички възможни багри и всякакъв материал?

— Не ви вярвам.

— Е, значи се налага да те убедя. — Той се облегна на зиданата камина. Клепачите му бяха полузатворени, а устните му потръпваха сладострастно. — Бих ти показал, но все още не си готова. Все пак ще ти кажа какво да очакваш. — Тонът му стана по–остър. — Не, сядай обратно. Докосна ли те сега, не ще мога да се обуздая.

Той бе напрегнат като звяр, готов за скок. Внезапно тя осъзна, че външното му хладнокръвие и спокойствие прикрива напрежение, в което имаше и зрънце насилие.

Тя седна бавно на мястото си.

Постепенно той се отпусна и отново се облегна.

— Безброй пъти съм си представял как ще го направим ние двамата, безброй пъти в безброй разновидности. Дори те сънувах. А в съня, който буквално ме доведе до границите на лудостта, главна роля играеше креслото.

Тя го загледа втренчено, неспособна да отмести погледа си.

— Помниш ли все още тапицираното кресло, което наредих да поставят в кулата? — Кимна с глава към вратата. — Точно като онова в ателието ти тук. Масивно, с висока облегалка и широки поставки за ръцете. Виждам се как седя в него и наблюдавам как ръцете ти галят стъклото. Косата ти е паднала на гърба както сега, а на мен ми се приисква да те превия на колене и да заровя ръцете си в нея. — Гласът му предрезгавя. — Причинявам ти болка, целият съм в треска, копнея да те докосна. Чувствам ръцете ти и те ме милват както милват стъклото. — Той притвори очи. — Но аз не мога да се помръдна от мястото си. Прикован съм към креслото и очаквам ти да дойдеш при мен.

Гърдите й се надигаха и спускаха. Милостиви Боже, тази сцена сякаш оживя пред очите й.

— Студеният вятър свисти през прозорците, но аз не го усещам. Със силата на волята си те принуждавам да ме погледнеш. Най–накрая ти отстъпваш, обръщаш се към мен, виждаш какво е изписано на лицето ми и вече знаеш всичко. В началото изпитваш страх, но после се извръщаш гърбом към масата. Пресичаш бавно стаята, спираш пред мен, протягаш ръка и докосваш устните ми с пръсти. — Той разтвори широко очи, но тя съзнаваше, че в този миг вижда не нея, а жената от кулата. — Горя от нетърпение да се съблечеш. Ръцете ми се заравят в косите ти и те привличам към себе си. Прониквам в теб, а краката ти лежат върху облегалките. Стоновете ти огласят цялата стая. — Ръцете му се свиха в юмруци. — Скутът ти е тесен, но ме поемаш целия. Ръцете ти са ме прегърнали здраво, а ноктите ти се…

— Престанете! — Задушаваше се. — Не искам да ви слушам повече.

Целият разтреперан, той пое дълбоко въздух. Трябваше за момент да се съвземе, преди да продължи нататък.

— Смятам утре да седна в това кресло и да наблюдавам работата ти — изрече той тихо.

През нея премина гореща вълна. Дори и краищата на пръстите й сякаш се подпалиха.

— Няма да ви обръщам никакво внимание.

— Е, значи ще бъде точно както в съня ми. — Той се усмихна. — Най–накрая обаче ще вдигнеш поглед, ще ме погледнеш и ще разбереш, че те очаквам.

Тя поклати глава и скочи от мястото си.

— Няма да остана повече тук. Отивам си в стаята.

Той кимна.

— Така ще е най–добре. Забелязвам, че ми е трудно да се сдържам. Утре вечер може би ще поседим по–дълго заедно.

Тя се запъти бързо към стълбите.

— Сигурно си слушала приказката за Шехерезада — извика той след нея. — В продължение на хиляда и една нощ тя разказвала приказки на халифа. Колко ли сънища още мога да си припомня?

Тя замълча. Трябваше бързо да се прибере, тъй като почувства, че гори цялата.

— Утре вечер ще ти разкажа за жребеца и кобилата. Намираме се на южната ливада и ги наблюдаваме. После ти се обръщаш към мен… — Той се разсмя. — Но това е вече друга история.

— Не искам да я чувам.

В същия миг обаче осъзна, че желае да я чуе. Обзе я паника. В думите му се таеше сурова мощ, която несъмнено я привличаше. Сцената, която той описа сякаш я омагьоса, раздвижи нещо в нея и я накара да осъзнае, че този мъж може би има право. О, Боже, нима и тя бе подвластна на похотта?

Спря се на площадката и погледна надолу към него. Той се бе отпуснал до камината — като сладострастен див звяр. Пламъците осветяваха неправилните му черти и разкриваха мощ и красота там, където всъщност нямаше място за красотата.

— Приятни сънища — достигна до нея сдържаният му глас.

Креслото!

Събуди се задъхана и с разтуптяно сърце. Почувства напрежение в гърдите си, а връхчетата им я наболяваха.

Разтрепери се неудържимо и усети особена болка между бедрата.

Джордън е седнал в креслото и я наблюдава, отпуснал ръце на широките облегалки.

Нега. Жега. Празнота.

Не, не бе отишла сама при него. Бе само сън, еротично отражение на неговото описание.

Креслото…

— Ръцете ти треперят — забеляза Джордън докато се наместваше на стола, премятайки крак върху облегалката за ръката. — И внимавай да не се порежеш.

— Няма да се порежа. — Тя отмести погледа си от него и започна грижливо да изрязва парче стъкло във формата на венчелистче. — Няма да е зле, ако спрете да говорите. Пречите ми.

— Имаш кръгове под очите си. Зле ли спа?

— Спах чудесно.

— Защото аз например имам проблеми със съня. Мислех си за теб — как лежиш в леглото си, и то на две крачки от мен. Състоянието ми бе крайно обезпокоително. — С крайчеца на очите си тя забеляза, че кракът му започна да се люлее в такт. — За разнообразие започнах да си представям многоцветно стъкло и всички фигури, които могат да се направят от него.

— Тези неща са ми познати от години.

— Но все още не си разкрила всички възможности. Ако искаш, ще ти кажа какво имам предвид.

— Не искам да знам.

— Разбирам, твърде модерно е за теб. Може би някой друг път. За днес съм предвидил темата за жребеца и кобилата. Допада ли ти?

— Не.

— А аз пък мисля, че ти допада. В крайна сметка, да задоволиш любопитството си само по себе си не е опасно. Нещо повече, ще поощря добродетелното ти възмущение като те принудя да изслушаш докрай моите скандални признания. Всички жени изпитват наслада от страданията, които са причинили на мъжете.

— Е, аз не изпитвам удоволствие от тези неща.

Насмешката изчезна от лицето му.

— В такъв случай се извинявам. Явно, че тук се различаваш от останалите жени. Не си достатъчно злобна. — После продължи с несериозен тон: — Но любопитството те е обладало и аз ще го задоволя докрай.

Тя не реагира на думите му и той се умълча. Внезапно въздухът стана задушен. Той я наблюдаваше. Мислите му кръжаха около нея.

Очакваше я.

Креслото.

— Тази нощ сънува ли жребеца?

— Не — излъга тя.

— Той отзад ли те възкачи?

Тя не отговори.

— А аз ли бях жребецът? — попита той тихо.

Тя му обърна гръб и заразглежда стъклото срещу светлината, за да прикрие руменината, покрила страните й.

— Какво хубаво дупенце имаш. Малко, дръзко и стегнато. Сега вече разбирам защо ме спохождат тези греховни помисли.

— Не бива да ми говорите по такъв безсрамен начин — промълви тя отчаяна. — На Дороти никога не бихте казали подобно нещо.

— Освен на теб не бих ги казал на никого другиго. Дороти наистина е фина дама, но е прикована към същите онези правила, които на думи отдавна била надскочила. Тя никога няма да направи и последната крачка, например открито да каже на хората, които презира, че и пет пари не дава за тях. — Замълча за момент. — Ти обаче притежаваш тъкмо тази искреност и смелост, която на нея й липсва. Откровеност като твоята не съм срещал при никоя друга.

Може би наистина беше искрена, но смела… едва ли. Винаги когато се озовеше в една и съща стая с него, я обземаше някаква особена слабост, от която потръпваше цялата. Предната вечер, скръстила ръце в креслото до камината, тя го гледаше едновременно безпомощна и омагьосана, а през това време със заклинателен глас той извика в съзнанието й образи на похот и нравствена развала.

Върна се в стаята си и съновиденията отново я връхлетяха.

Ръцете й пак се разтрепериха. Постави припряно стъклото на масата, за да не го изпусне.

— Бузите ти са пламнали. Странно. Времето е хладно за сезона, а предната нощ дори валя сняг. Да нямаш температура?

— Не.

— Е, човек никога не знае. — Погледът му се спря на прозореца, над който висяха едри, дълги ледени висулки. — Ако отново те затресе, вечерта ще ти разкажа за едно много интересно лечение.

— Ти се оказа забележително жилава жена. — Джордън изпружи дългите си крака и ги кръстоса. — Ето, почти седмица и двамата не можем да спим като хората. — Той небрежно прокара показалец по цветната резба на облегалката. — Още една такава седмица и ще си разбием здравето. Хайде да свършваме с тази глупост, Мариана.

Ръцете му бяха хубави, опалени от слънцето, с дълга, добре оформени пръсти. Напоследък често се улавяше, че се заглежда в тях — независимо дали жестикулираха или пък лежаха отпуснато на облегалките.

Креслото.

Прииска й се веднага да забрави сцените, които той извика в съзнанието й. Но дори и креслото да изчезне от паметта ми, помисли си тя с огорчение, ще ме измъчват множество други еротични образи. Той я накара да заживее в свят, в който дори при вида и на най–обикновените предмети оживяваше споменът за него — как седи до камината и тъче своите сладострастни истории.

— Защо се колебаеш? — попита той тихо. — Нали самата каза веднъж, че и ти както баща си вярваш, че човешкият дух трябва да е свободен. Защо се ограничаваш? Та ти знаеш какво искаш, нали?

Гърдите й бяха набъбнали и остра болка прониза тялото й. Достатъчно бе да са заедно в едно помещение и тялото й започваше да реагира от само себе си. Господ да ми е на помощ, помисли си тя, аз съм като кобилата, която той описа — загубила и последния остатък от разум, разгонена, обсебена от едно–единствено желание — жребецът да я покрие.

Да, но тя не бе животно.

— Ти защо дойде тук с мен?

Тя се сепна.

— Много добре знаете защо. Заради Алекс. А освен това вие ме принудихте.

— О, не. Това бе само претекст.

— Не!

— Ти знаеше отлично, че нищо не застрашава Алекс. — Той поклати глава. — Бъди честна поне пред самата себе си. Ти искаше същото, което исках и аз. И в теб огънят гори от твърде дълго време, ти също поддържаш изкуствено пламъка малък. — Гласът му звучеше пресипнало. — И това състояние няма да приключи, не си ли вземеш онова, което искаш, Мариана.

— Вие сте този, който се кани да си вземе онова, което иска.

— Нима съм го взел? Дори не съм те и докоснал. Аз просто отворих вратата, за да видиш в душата си онова, което те очаква.

Врата към селения, в които искряха мътните, екзотични багри на страстта и желанието.

— Влез там — настоя той благо. — Ще ти хареса.

Тя само поклати глава.

Той въздъхна.

— Сигурно съм се заблуждавал в твоята откровеност. Трябва ли отново да ти давам повод? Ела днес при мен и до два дни ще видиш Алекс.

Тя се обърна към него и го изгледа продължително.

— Ще ми го върнете ли?

— Не, но ще се убедиш, че е жив и здрав. — Той стана от мястото си и се отправи към вратата. — Виждаш ли? Щеше да се жертваш за клетото си братче, държано в плен от злия дук на Кембърън, нали? Дори и самата Дороти ще прояви разбиране спрямо такова добродетелно поведение.

Тръгва си, мина й през ума. За пръв път от пристигането им я оставяше сама в ателието.

— Къде отивате?

Той хвърли поглед през рамо.

— Ще препусна с коня нанякъде. В мен се е натрупала твърде много излишна енергия, а ти не ми помагаш да я изразходвам. — Спря зя миг. — Освен ако не искаш да остана, разбира се.

Тя не отговори.

В следващия миг го нямаше.

Изпита облекчение — вече не й се налагаше да понася обезпокоителното му присъствие! Щеше най–сетне да се съсредоточи единствено върху онова, което наистина имаше някаква стойност. Посегна към резеца и… застина на място.

Бе твърде тихо.

Но той сякаш все още се намираше в стаята.

Тя се обърна бавно и погледна към креслото.

Сигурно съм се заблуждавал в твоята откровеност.

И това състояние няма да приключи, не си ли вземеш онова, което искаш.

Това бе само претекст.

Нима всичко, което каза, бе вярно?

Почувства се ужасно, осъзнавайки, че е отстъпила твърде лесно, когато той настоя да дойде с него. Огънят на страстта лумна тъй бързо в душата й. Явно е била нужна само една искрица, за да се подпали скритата жар.

Цели три години тя бе подвластна на очарованието, което излъчваше този мъж. Дори и в моментите, в които бе вбесена от държането му, не бе в състояние да го прогони от мислите си. Всъщност той я завладя още когато го срещна в църквата в Таленка.

Тя пристъпи бавно до креслото и докосна гладката повърхност на дървената облегалка.

Усети топлината на тялото му и я прониза сладка тръпка.

Въобразяваше ли си нещо? Нима се самозалъгваше?

О, не. Света Дева Марийо, това бе самата истина!

В полунощния мрак в двора се раздаде чаткане на копита — той се връщаше.

Реши да не обръща внимание на този факт и продължи заниманията си. От мига, в който прозря истината, тя буквално се хвърли през глава в работата си, за да го изгони от съзнанието си.

— Отивай си в леглото, Мариана.

Разбра, че е застанал на вратата, но не се обърна. Трябваше да издигне преграда помежду им.

— Вървете си. Не искам да ви виждам.

— Вече е късно. Върви да спиш.

Защо да ходи? Отново щеше да бодърства цяла нощ.

— Вървете си.

— Аха! А утре белезите по ръцете ти ще се умножат. Толкова уморена ще бъдеш — рече той грубо.

— Това изобщо не ви засяга.

— Да, не ме засяга. — Застана плътно зад нея. — Обаче за сметка на това съм направо обсебен от тази мисъл. — Пресегна се покрай нея и й взе резеца. — А сега отивай бързо да спиш.

Обгърна я топлината на тялото му и миризмата на кожа, кон и студ. Напрегна се цялата, обзета от болезнена неотстъпчивост.

Желаеше го.

В този миг почувства как в нея нещо се отпуска. Затвори очи, облегна се на него и въздъхна дълбоко.

Той се вцепени и тя усети стегнатите мускули на тялото му. Не можеше да се бори повече — усещането бе по–силно от нея.

— Не мога повече така — промълви тя. — Изпитвам болка.

Той я обгърна с другата ръка и я притисна неочаквано нежно към себе си.

— Желанието е това, което причинява болка — прошепна в ухото й. — Време е да сложиш край на тази неудовлетвореност — всичко останало надхвърля човешкото въображение.

— Искрен ли сте? Уверен ли сте в това, което казвате?

Той се изсмя дрезгаво.

— Да, уверен съм. — Той я задържа още миг, след което се отдръпна крачка назад и започна да разкопчава роклята й. — Ако искаш, мога да ти обещая и целия свят.

— Не искам целия свят — прекъсна го тя. Бедният Джордън, мина й смътно през ума, цял живот е бил убеден, че трябва да си плаща за всичко, което пожелае. Сигурно е ужасно да прекараш живота си с този дълбоко вкоренен цинизъм. Не можеше да се познае — Джордън я събличаше, а тя просто стоеше неподвижна като уморено детенце. Бе направо изтощена, а и тялото й бе привикнало с постоянната болка, породена от страстта. Роклята й се свлече на пода и тя я прекрачи. — Не искам нищо от теб.

— Обърни се.

Не искаше да се подчини — носеше единствено тънка риза и внезапно я обзе свян и несигурност.

— Обърни се. Искам да те видя по–добре.

Тя се обърна бавно и го погледна право в лицето. Съзря изражението му и още в същия миг умората й отлетя като дим.

— Ти искаш нещо от мен. — Посегна към косите й и ги приглади нежно назад. — Ела. — Свлече ризата до кръста и я привлече към себе си. Тя се разтрепери цялата. Гърдите й се опънаха, а зърната се втвърдиха в мига, в който опряха колосаната му риза.

Той положи ръце върху голия й гръб и пръстите му заописваха кръгове по гладката плът.

— О, Боже, колко си мека!

После ръцете му се плъзнаха надолу, обхванаха я отзад и я повдигнаха към свода, очертан от хълбоците му.

Почувства неговата възбуда, дързостта и готовността му. Заля я страстно желание и се разтрепери неудържимо.

— Шшт. Така е добре. Знам, че искаш точно това. — Привлече я внимателно към себе си и тя се загуби в силната му прегръдка.

Той си мислеше, че я е страх. Но ако можеше да проговори, обсебена от опиянението на страстта, тя щеше да му каже, че е преодоляла всякакъв страх. Сега вече бе наясно какво ще й даде. Вкопчи се в раменете му и се сгуши в него.

Той остана неподвижен.

— По–леко. Трябва да бъдем внимателни.

След цяла една седмица, изпълнена с мъчителна възбуда вече не бе в състояние да бъде внимателна.

— Направи го — възкликна тя със задавен глас. — Сега! Веднага!

— С най–голямо удоволствие. — Обхвана гърдите й, а с нокътя на палеца погали изправените връхчета. Тя изписка тихо и надигна скута си насреща му.

Той свлече ризата от бедрата й.

— Разтвори си краката, Мариана. — Тя се подчини безмълвно. Той бе описал тъй подробно както най–интимните части на тялото й, така и насладата, която може да изтръгне от тях. Ръцете му я галеха и… така трябваше да бъде. Вкопчи се в него, а ръката му нежно премина по мъха, обграждащ нейната женственост. Тя затаи дъх. Пръстите му се потопиха навътре и накрая достигнаха малкото възвишение. Палецът му закръжи около него и внезапно го притисна силно. Тя разтвори изненадана очи. Тялото й пламна и я прониза страстно желание.

Палецът му продължи да кръжи наоколо и да я притиска. Тя задиша тежко и мъчително, при всяко движение тялото й потръпваше в конвулсии. Притисна се към него още по–силно, още по–открито.

— Харесва ли ти? — Натискаше я още по–силно, а с другата ръка придържаше кръста й здраво. — Това е само началото. — Отпусна я. — Ела! Бързо! Да се качим горе.

— Не, тук! — Креслото привличаше погледа й като магнит.

Разбра я веднага.

— Не — възрази той и я задърпа към вратата.

Тя обаче не помръдна от мястото си.

— Тук.

— Все още не си готова… ще ти причиня болка.

— Тук!

— Проклятие! — Извърна се рязко, а ноздрите му потрепериха. — Защо ме затрудняваш? Нима мислиш, че съм си имал често работа с девственици? Съсипваш ме. Опитвам се само да… — Изражението на лицето й обаче го накара да замлъкне. — Инат жена! Не разбираш ли кое е по–добре за теб?

— Тук.

— По дяволите… — Той я привлече на пода. — Казах ти, че ще бъда нежен с теб. Не искам да ме сметнеш за лъжец.

— Креслото… — прошепна тя.

— После. — Разтвори коленете й, вмъкна се помежду им и се зае с нейните дрехи. — Защото ще те заболи. Държа да има меко легло, чисти чаршафи и всички неща, от които се нуждае жената, когато… — При тези думи се притисна силно към нея, спря за миг и погледна надолу към нея. Гърдите му се надигаха и спадаха. — Не исках първият път да стане по този начин.

— Все ми е едно. Няма никакво значение. — Тя прехапа долната си устна. Защо стои тъй неподвижен и не запълни празнотата в нея? Инстинктивно тя надигна скута си към него.

— Не така! — Той проникна предпазливо в нея. — Не се движи.

Нещо се разтвори, запулсира… И отново тази празнота.

Надигна се отново. Сега получи повече, но не бе достатъчно.

Лицето му бе разкривено, сякаш го измъчваше нетърпима болка.

— Не — изтръгна се от гърлото му през здраво стиснатите зъби.

Внезапно я обзе гняв.

— Цяла седмица вече казваш „да“. Не можеш сега да кажеш „не“. Не е честно.

Той се взря в нея с неподвижен, стъклен поглед.

— Сили небесни, мен… мен да обвиняват в подобна простъпка?! — Хълбоците му се надигнаха и за миг тя изпита страх, че ще се оттегли. Но не. Той я прободе рязко и мощно.

Остра болка замъгли очите й, тя изписка, а главата й се люшна назад върху килима. Притворил очи, той застина върху й, изпълвайки я цялата.

— Да спра ли?

Болката отшумя и тялото й прие дръзкия, корав пришълец в себе си. Предполагаше, че ще изпита усещане за пълнота, но вместо това я пронизваха множество конвулсии. Бе подготвена за всичко, което предстои — та нали той цяла седмица подробно описваше насладата от съвкуплението — и искаше да го получи.

— Не!

— Добре тогава. — Той разтвори широко очи. В смеха му се долавяше нотка на отчаяние. — Всъщност не съм сигурен дали изобщо съм в състояние да спра. — Отдръпна се и нахлу дълбоко в нея. И после отново, и отново, и отново. Бързо, после бавно, и пак бързо в ритъма на взаимната страст.

Ръцете му я повдигаха отзад и тласкаха скута й срещу му. От гърлото му се изтръгваха ръмжащи звуци. Възбудата й нарастваше постоянно. Страстта се изостри, тя се напрегна докрай и несъзнателно заблъска главата си в пода. Някъде в нея набъбваше буря и тази буря неудържимо се приближаваше.

— Джордън — изкрещя тя извън себе си.

Той започна да кръжи в нея и пръстите му потърсиха отново малкото възвишение.

— Вдигни се — изпъшка той. — Нагоре, към мен.

Тя изхълца и изпълни безпрекословно заповедта му. Бедрата й влязоха в ритъма, наложен от движенията на неговия палец.

— Още!

Надигна гръб от пода и изписка — той проникна дълбоко, дълбоко в нейната утроба. Остана неподвижен там, пулсиращ и сякаш обзет от внезапно колебание. Устата й се разтвори сама. Надигаше се вик.

Той вдигна рязко краката й върху раменете си.

— Ела при мен — процеди през зъби. — Сега! Веднага!

Наближавайки върховния миг, тя простена.

— Ела, ела!

Не биваше да крещи. Само животните крещят, когато се чифтосват. Но не можеше да издържа повече. Напрежението се отля в продължителни конвулсии. Заби нокти в раменете му и изкрещя.

Това усещане надхвърляше човешкото въображение.

Той й бе казал истината.

Съвсем смътно осъзна, че е променил позата си и я е пуснал, но все още е дълбоко в нея. В този миг той застина и от гърлото му се изтръгна тих вик. Падна върху й и я обгърна здраво. Изглеждаше тъй слаб и безпомощен в прегръдките й като никога досега. В този момент Джордън се нуждаеше от нея.

Ръцете й го прегърнаха.

Със страст, надхвърляща човешкото въображение.

— А сега може ли да идем горе? — попита Джордън, след като дишането му се успокои. Той вдигна глава. — Нищо чудно, ако си цялата в синини. Подът е ужасно твърд.

Тя го гледаше замаяна. Все още бе в нея и й се струваше, че винаги е бил там.

— Аз… мисля, че не съм. — Може и да се бе понатъртила малко, но това не бе нищо в сравнение с преживяното. — Беше… беше… — Не можа да продължи. Просто не съществуваха слова, с които да опише състоянието си.

— Радвам се, че не си разочарована от първия път. — Докосна нежно челото й с устни, отдели се от нея и си вдигна панталоните. — Време е вече за сън. — Изправи се и я повдигна. — Готова ли си?

Колената й бяха омекнали и тя се олюля. Той я прихвана през кръста и я задържа на крака.

Погледът й се спря на креслото — невероятно, почувства отново лека възбуда.

— Не, не — поклати глава той. — Започвам да съжалявам вече, че ти разказах за тези фантазии. Не бива да бързаме. — Излязоха от ателието и се заизкачваха бързо по стълбите като той взимаше по две стъпала наведнаж — Всичко с времето си.

Внезапно осъзна голотата си на фона на неговото облечено тяло. Почувства се някак уязвима и този факт смути чувствената мечтателност, в което бе потопена.

— Къде ме водиш?

Той я привлече в прегръдките си и отвори някаква врата.

— В стаята ти. Реших, че ще я предпочетеш пред моята. — Положи я върху леглото и се обърна. В камината бе останала само жарава и Джордън се движеше пипнешком в тъмнината. — В позната обстановка човек по–лесно приема настъпилите промени.

Звучи много умно, помисли си тя в просъница. Джордън винаги говори умно.

— Малко късно се сещаш за тези неща. В мен тези промени са настъпили от доста време.

— Е, не съвсем. — Внезапно той се озова до нея и я взе в прегръдките си. Каква стегната, топла плът. Гола плът!

Тя се сепна.

— По–леко. — Погали я по косите. — Постепенно ще свикнеш с присъствието ми в твоето легло. Това е само следващата стъпка.

— Ти си имаш собствена стая — рече тя твърдоглаво. — Няма нужда да стоиш при мен. Дороти ми е казвала, че благородниците спят с жените си само когато ги пожелаят или за да заченат деца.

— Признавам, че и аз не съм свикнал с тези неща, но пък разбрах, че ми е приятно. И така, направи ми това удоволствие.

— Не искам. На мен не ми… приятно.

— Как е било с родителите ти? Предполагам, че баща ти не е отивал само от време на време в леглото на майка ти, нали?

— Не, но домът ни бе съвсем малък.

— А щеше ли да спи отделно, ако имахте замък като Кембърън?

— Не. — Тя се замисли. — Но у нас нещата стояха другояче. Между тях съществуваха и дълбоки чувства, освен страст.

Той я целуна по челото.

— А между нас… няма ли чувства?

— Не и любов — промълви тя. — Ти не ме обичаш и аз не те обичам. Наистина съществува нещо… но то не е същото.

— А може и да е нещо още по–интересно. Онова, което наричаме любов, с времето се превръща в най–обикновена сантименталност. — Притисна я по–силно към себе си. — Но както и да е. Ще остана тук, при теб. Време е да свикнеш с тази мисъл.

Не бе в състояние да го отклони от взетото решение, а и не й се спореше — бе твърде уморена. Може би той бе подвластен само на някакъв каприз, който щеше да отшуми от само себе си. Опита се да отпусне схванатите си мускули.

В стаята бе тихо и тъмнината й действаше успокояващо. В просъница долови тихия му въпрос:

— Бях ли брутален?

— Моля?

— Аз… исках да бъда много нежен — рече той със запъване. — Боях се, че ще те измъчва мисълта за случилото се с майка ти.

Той имаше предвид страховитата нощ, в която онези чудовища изтезаваха и изнасилиха майка й. Странно, изобщо не свързваше двете събития едно с друго — твърде силна страст изпитваше към този мъж.

— Ти не си като тях.

— Ти беше ли свидетел на тази мръсотия?

— Не. Когато войниците дойдоха, тя ни изпрати с Алекс в гората. Каза също, че съм длъжна да го пазя и да не се връщам у дома докато войниците са още там. — Тя преглътна мъчително. Защо ли му разказваше всичко това? Та нали не искаше изобщо да си спомня за онази нощ. Да, но в тъмнината думите сякаш сами се изплъзнаха от устата й. — Не виждах нищо, но пък чувах. Останах наблизо, тъй като исках да й помогна по някакъв начин. Но не можех ей така да изоставя Алекс. Тя ме накара да й обещая… Чувах всичко… но не можех да изоставя Алекс.

— Боже милостиви!

Той я привлече към себе си и сълзите й покапаха по неговите рамене.

— Спазих обещанието и се върнах, след като… онези си отидоха. Мама бе направо обезобразена. Мислели са я за мъртва, но тя почина едва на следната сутрин. — При тези думи Мариана притвори очи. — Не можех да остана повече… нали й бях обещала. Отидох при свещеника и му оставих бележка на прага. Не знам дори къде е погребана. Помолих да я положат до татко. Как мислиш? Дали са я погребали до него?

— Сигурен съм, че е така.

— Аз пък не мисля, че това е чак толкова важно. Нея вече я нямаше. Останах при нея и подържах ръката й, но нея я нямаше вече. Бе тръгнала нанякъде, не знам къде…

— Била е храбра жена.

— Да. — Помълча за миг. — Никому досега не съм разказвала за онази нощ. Боли ме… при самата мисъл за мама. Не знам защо…

— Може би е настанал моментът да сключиш най–сетне мир.

— Мир ли?

— Да, мир с угризенията на съвестта ти. Била си разкъсана между Алекс, майка си и обещанието, което си й дала. Обичала си я много, искала си да я спасиш, но ръцете ти са били свързани и тя е трябвало да умре. Била си поставена пред ужасен избор… не го пожелавам никому. По дяволите! Никой на този свят не би могъл да понесе такова бреме.

До този момент тя не си и разрешаваше да помисли, че всъщност угризенията на съвестта й са онази сила, която не допуска да изгони от паметта си болезнения спомен. Удивляваше се как изобщо не е осъзнала този факт.

— Бях длъжна да сторя нещо, а…

— Искала си да й се притечеш на помощ, нали? Срещу цялата онази глутница? Щели са да те убият, без да им мигне окото. Алекс също щеше да загине. И всичко това, разбира се, нямаше да спаси майка ти. Взела си единственото правилно решение.

— Тя не биваше да умира. А аз не сторих нищо, за да я спася.

— Шшт. — Той притисна лицето й към рамото си. — Вярвай ми, нямаш никаква вина за станалото.

Тя въздъхна тежко.

— Защо да ти вярвам? Та ти не си свещеник, който може да опрощава греховете.

— Свещеник ли? Боже мили, след седмицата, която прекарахме заедно, би трябвало по–добре да знаеш свещеник ли съм или не — разсмя се той. — Но след като Грегор в продължение на години се опита да изтреби всичките ми пороци и да ме инжектира със съвест, трябва да призная, че съм станал експерт по тези въпроси. — Докосна носа й с устни. — А вина ти нямаш. Никаква.

Не му вярваше докрай, но почувства все пак, че постоянно кървящата рана сякаш я боли по–малко. Може пък и в думите на Джордън да имаше зрънце истина. Безспорно този мъж притежаваше силен ум, а и никой не бе в състояние да отрече, че той познава отлично променливия лик на злото.

— А сега заспивай. И аз ще сторя същото — обърна се той към нея и я целуна по челото. — Ти ме изтощи не само телесно, а и духовно. Не ми е минавало и през ума, че през днешния ден ще бъда за теб нещо повече от добър жребец, но… Всъщност ти постоянно ме изненадваш с нещо ново.

Ти също, помисли тя, унасяйки се. Прелъстител, мошеник, мъж, който немилостиво преви волята и тялото й. Мъж, който най–неочаквано я дари с нещо прекрасно… импулсивно — нещо необичайно.

Тя спеше дълбоко като изтощено дете. Какво по дяволите търся в леглото й, запита се Джордън. Решението му да остане до нея бе чисто импулсивно — нещо необичайно за него. Предпочиташе да се държи на известно разстояние, като се изключи, разбира се, онзи момент на най–интимна близост. И въпреки всичко се впусна в продължителен разговор, само и само да остане до нея.

Той се поотдръпна и впи поглед в тъмнината.

След цели три години битката най–сетне приключи и победителят бе той. Вярно, че и за миг не се съмняваше в крайния изход — преднамерено бе поел по пътя на изкушението и опитът му даваше огромно предимство пред невинна девойка като Мариана. Тя води борба както срещу него, така и срещу себе си. Нейното поражение бе само въпрос на време.

Добре, победи я. Но защо не изпитва никакво удовлетворение?

Похот, страст? Та той я пожела отново още в мига, в който стана от нея. Не, не беше просто страст.

Премести се към края на леглото, седна и преметна крака на пода. Трябваше да преодолее нежеланието си да я остави и да отиде в стаята си. До следващия ден щеше със сигурност да възвърне своето равновесие, осъзнавайки, че всичко това е било само временно умопомрачение. Тялото му бе удовлетворено, разумът щеше да се проясни и да се съсредоточи върху джеделара.

Запъти се към вратата, но погледът му се спря на жарта в камината. Дали да не разпали огъня? За да й е топло, когато се събуди. Клекна, добави съчки и разбърка жарта. Скоро лумнаха първите пламъци.

Успехите му сред жените се придружаваха винаги от особено усещане за триумф, следвано неизбежно от първите признаци на досада. В този миг обаче не изпитваше нищо подобно и дори сякаш се боеше да даде някакво по–точно определение на чувствата си.

Погледът му се спря върху спящата жена.

Не, тя не бе някаква си там жена, тя бе Мариана.

Изправи се бавно от мястото си и се доближи до леглото. Русите й коси се стелеха като златен облак върху възглавницата, а устните й бяха тъй меки и уязвими. Боже, та той не искаше нещата да поемат в това русло. Желаеше единствено да уталожи страстта си и тя да бъде като една от жените, през които просто преминаваш и после захвърляш. Не искаше да повярва, че се е оплел тъкмо в онзи капан, от който се боеше най–много.

Да бъде нечия собственост.

Глава десета

В просъница го видя да стои гол до прозореца. Гледаше втренчено към развиделяващото се небе.

Гледката я накара да потръпне и тя се разсъни окончателно. Не бе виждала гол мъж, освен на картините на старите майстори. В този момент той й се стори несравнимо по-хубав от образите на Микеланджело. Бе жилест и помургавял от слънцето, а не блед и свръх мускулест като тях. Краката му бяха стройни и силни, мускулите личаха по раменете, но не изпъкваха прекомерно.

Сигурно бе издала някакъв звук, защото той се извърна и се загледа в нея.

— Добро утро.

Думите му прозвучаха съвсем непринудено, въпреки че бе гол. Прииска й се и тя да бъде спокойна и хладнокръвна като него.

— Добро утро — прошепна в ответ.

Погледна я, а по лицето му не можеше да се прочете нищо. Реши, че може и да й се сърди за нещо. След миг обаче той се усмихна пленително и внезапно се потопи в сияйна магическа мантия.

— Гледаш ме сякаш се готвя да те изям. Толкова ли съм страшен?

— Не. — Каза му истината, без да се замисли. — Всъщност точно си мислех, че имаш чудесно телосложение. Тялото ти е много по-хубаво от Давид на Микеланджело.

— О, благодаря. — Той се поклони и независимо от голотата му жестът не бе лишен от очарование. — Мисля, че досега никой не ме е съпоставял с библейска фигура. Защото по правило съм давал повод единствено за по-земни сравнения. — Той пристъпи до леглото. — Как се чувстваш? Изранена ли си?

— Не. — Не искаше да си признае, че изпитва слаба болка между бедрата. Та той познаваше твърде много от нейните слабости. Изобщо не беше и помисляла, че след като двама души се любят, между тях е възможно да се породи толкова голяма близост. Всъщност досега този въпрос изобщо не занимаваше ума й. Защото тя просто политна към него като безпомощно листо, понесено от вихрушка, преизпълнена единствено от желанието да намери покой. Изправи се в леглото и придърпа завивката до брадичката.

— Чувствам се много добре.

— Чудесно. — Той седна до нея. — Значи можем да продължим.

Внезапно я прониза леден страх.

— Не съм казала, че… не съм сигурна… няма да е добре.

— Напротив, ще бъде много добре. Вече се опасявах, че съжаляваш за станалото. Добра работа е свършила нашата Дороти!

Той дръпна бавно завивката до кръста й, без да отмества поглед от разголените й гърди.

— Най-доброто е, след като обяздиш коня, веднага да го възседнеш отново. В противен случай губи форма.

В паметта й пак изплуваха еротичните сцени с жребеца и кобилата и из тялото й пропълзя възбуда.

Погледът му я следваше неотлъчно и реакцията й не му убягна.

— Нуждая се от теб — промълви той с предрезгавял глас. — От няколко часа стоя до прозореца и те чакам да се събудиш. Мариана, ще ме приемеш ли?

Отново я заля познатата гореща вълна от предната вечер. Надяваше се, че всичко ще приключи в мига, в който удовлетвори желанията му. Но нещата се повтаряха — тя го искаше със същата страст, както и предната вечер.

Той се надвеси над нея и устните му замряха над гърдите й.

— Обещавам, че ще те възнаградя.

Топлият му език премина по връхчето и тя задиша тежко.

— Не искам никакво възнаграждение.

Той разтвори краката й и проникна в нея бавно и сластно.

— Знам, че искаш да се любим. Но първо да видим дали не си ме излъгала за израняването. — Започна да я гали и същевременно проникваше в нея, първо леко и бавно, а след това все по-буйно и грубо.

— После ще минем към втория урок и към възнаграждението.

Тя го обгърна безпаметно и тялото й се загърчи, приближавайки мига на върховната наслада. Застена, а пръстите й задраха в завивката.

— А какви са…

Не можа да продължи. Пръстите му я настигнаха и тя се изпъна докрай. Забрави начаса въпроса си.

Но Джордън не забравяше нищо. Ръцете му я обхванаха отдолу и той започна бурно да меси плътта й. Надвеси се над нея, устните му докоснаха косите й и той й зашепна нещо на ухото.

— Днес работи предостатъчно. Чувствам се ужасно пренебрегнат. — Джордън се облегна по-удобно на креслото. — Обзалагам се, че се нуждаеш от свеж въздух. Една разходка ще ти се отрази добре.

Единственото, което иска, е да ме примами извън стаята, помисли си тя възмутено.

— В последните четири дни работих твърде малко. Трябва да привърша това стъкло.

— Каква своенравна жена. Това стъкло изобщо не ти е необходимо. Знам, че в склада се е натрупала вече цяла купчина.

Погледът й се задържа върху лалето, което тъкмо изрязваше.

— Човек никога не знае… за красотата е нужно време.

— Така е — засмя се той. — Обаче аз предпочитам активната красота пред пасивната. — Направи кратка пауза. — А аз те обичам най-много, когато ме любиш активно. — Гласът му стана дълбок и прозвуча елейно. — Ела тук.

— Не. — Престана да обръща внимание на добре познатата й топлина, която я прониза. — Трябва да привърша това стъкло до утре, след което ще идем при Алекс.

Той се стъписа от думите й.

— При Алекс ли?

Тя се обърна рязко към него.

— Ти ми обеща.

— За Бога — тросна се той. — Добре знаеш, че му няма нищо. И не се дръж така, сякаш си дошла в леглото ми поради тази причина.

— Не, аз не съм те… — Тя не довърши докрай изречението и вместо това добави със сподавен глас: — Това е като болест. Не мога да се справя сама.

Думите й отново го раздразниха.

— Боже мой, може и да е болест, но май й се наслаждаваш докрай.

Не можеше да оспори верността на думите му. През последните дни тя сякаш живя в някакъв унес, пронизвана от плътски желания. Любиха се безброй пъти и по най-различен начин, но така и не й омръзна. Достатъчно бе той да я погледне по своя си начин или пък само да я докосне, минавайки уж случайно покрай нея и тялото й реагираше, готово да го приеме.

А той я докосваше постоянно. С времето й стана ясно, че по този начин той не само искаше да я възбуди, а и потвърждаваше правото си на собственост над нея. Например насред разговор поемаше ръката й и я поднасяше към устните си, след което продължаваше разговора сякаш нищо не се е случило. Друг път масажираше врата й докато тя седеше в краката му пред огъня. Или пък й решеше косите преди лягане и разговаряше с нея безцелно, а пръстите му се заиграваха с кичурите й.

Всяко едно докосване, всяка една дума, всяко бегло движение от негова страна я оплиташе все по-здраво в мрежата на интимността.

Той се усмихна очарователно и лицето му буквално засия.

— Насладата не е някаква болест, тя е просто венецът на радостта — започна да я примамва той. — А ти обичаш всичко, което правим двамата с теб, нали, Мариана.

Не бе нужно да признава каквото и да било. Та той знаеше прекрасно, че е пленничка на очарованието му. В началото позволи да я поведе по своите пътища, но постепенно осъзна, че Джордън не е чак толкова въодушевен. Безспорно той я желаеше, но понякога я гледаше тъй зорко, че чак се стъписваше. Сякаш се опитваше да я оформи според собствените си потребности — самата мисъл за това възбуждаше в нея едновременно и гняв, и страх.

Познаваше силната му воля, но въпреки това не бе склонна да бъде послушното похотливо женче, което той се кани да омеси от нея.

— В случая моите чувства нямат никакво значение. Единственото важно нещо е какво представлявам аз самата. — За миг помълча, след което внезапно избухна: — Искам да ме освободиш. Така не може да продължава повече.

Усмивката му угасна.

— Ще продължава.

Тя се обърна към него.

— И колко ще трае всичко? Докато ти омръзна окончателно, така ли?

— Убеден съм, че това няма да стане никога.

— Мога да назова поне шест дами, с които това се е случило.

Той свъси чело.

— Не, не е същото.

— Как да не е? За какво съм ти нужна аз? Ти си непостоянен човек. Само след месец ще доведеш тук някоя друга и…

— Замълчи! Казах ти вече, че този път е по-различно.

Тя прокара пръсти през косата си.

— Знам. Различно е. Но… ми е трудно да понеса разликата.

— Не си разумна. Нима не можеш да понесеш любовната наслада?

— Не и когато се задушавам от нея.

— Глупости!

— Всъщност ти искаш да получиш нещо от мен, нали — продължи тя с пресеклив глас, търсейки подходящите слова. — Може би съм ти доскучала вече. А може и да се преструваш, за да ти се доверя и да ти дам джеделара без съпротива. Така ли е?

— Много добре знаеш, че не си ми омръзнала. Моля те, пощади ме и престани с всичките тези безсмислени обвинения!

— Откъде да знам дали говориш истината? Ти си твърде умен човек. Вероятно лейди Карлайл изобщо не е и забелязала кога точно е започнала да ти омръзва. — Тя пое дълбоко дъх и продължи: — И освен това не те обвинявам. Просто казвам онова, което мисля. Макар че напоследък ти не ми позволяваш да мисля много.

При тези думи гневът му се изпари начаса и той облегна глава назад.

— Правилно. Не исках да имаш много време за размишления. Необходимо бе да се отдадеш докрай на чувствата си. Разумът щеше само да ни попречи. — Спря за миг, след което добави: — Искаш да изтръгнеш признание от мен, нали? Е, добре. Дошло ми е до гуша да те заблуждавам. Чувствам, че направо се задушавам. Джеделарът е нещо съвсем друго. — Той замълча. — Просто искам да ми принадлежиш. Това е.

В погледа й се четеше недоверие.

— Да ти принадлежа ли? Да не съм някаква робиня, че да ти принадлежа.

— Точно това желая. От всичко на света най-много искам да ти построя красив кафез, за който единствен аз ще имам ключ. Не ми е по вкуса да те притежавам така, както другите мъже притежават жените. Връзката не е достатъчно здрава, разбираш ли?

Тя поклати глава в недоумение.

— Това, което казваш, е чудовищно. Отказвам да го разбера.

— И аз самият не се разбирам. Преди много време стигнах до извода, че е чисто безумие да се обвързваш с когото и да било. Защото рано или късно всички до един си отиват. Следователно е по-добре пръв да си тръгнеш и изобщо да не се обръщаш назад. Възнамерявах да сторя същото с теб, но сякаш докосна сърцето ми и ме задържа при себе си. — По лицето му пробяга крива усмивка. — Уверявам те, че се опитах да се преборя с това чувство. С всички възможни средства.

— Пусни ме тогава да си вървя.

— Не мога. — В тона му се долавяше признание за слабост. — По дяволите, наистина не мога. Затова и бях длъжен да открия някакъв начин да те задържа. Всичко щеше да мине по-леко, ако ти бе подкупна като останалите жени, които познавам. Знам обаче, че не си такава. Държа обаче друго оръжие в ръцете си. Ти си извънредно чувствена по природа. Убеден съм, че моят замисъл не е убягнал от вниманието ти — да ми се отдаваш по всяко време и по желания от мен начин. Така ти се превръщаш в робиня на една привичка, която изковава и най-здравите вериги.

Вериги. Потрепери цялата, осъзнавайки, че почти е достигнала това състояние. Още малко и щеше да стане властелин както на тялото, така и на живота й. Дали тази зависимост щеше да породи онова доверие, което да я накара да му подари джеделара? Нима щеше да му го даде, само и само за да му се хареса? Самата мисъл вече я плашеше.

— Защо ми казваш всичко това? — прошепна тя.

Той повдигна рамене.

— Чувствата ми към теб винаги са били малко объркани. Може би желая да се бориш срещу мен, преди да разруша всичко онова, което ценя в теб. Осъзнах обаче, че не можеш да поробиш някого, без да поробят и самия теб. — Смехът му прозвуча цинично, но гласът му стана дрезгав от стаеното чувство. — И аз боледувам като теб. Щом те погледна и те пожелавам.

Страст — могъща, неприкрита и неразводнена с други чувства. Всъщност очаквала ли бе нещо повече? Какво още имаше между тях? Тези въпроси пораждаха в нея болка, чиито дълбини я плашеха. Крайно време бе да сложи край на този хаос в чувствата си и то преди да стане непоносим. Длъжна бе по някакъв начин да напусне Джордън, а заедно с това и Кембърън.

— Искам да видя Алекс.

Той само повдигна рамене.

— Щом искаш, ще го видиш. Но не бива да отпътуваме при него. Ще изпратя вест на Грегор и той ще го доведе още утре в Делуинд.

— Толкова ли е близо?

— Не е далеч. — За миг замълча. — А сега хвърли този нож.

Тя поклати глава.

— Казах ти вече. Не ми се ходи на разходка.

— И на мен не ми се разхожда. Ела тук.

Тя се обърна към него и го погледна.

Той смени небрежната си стойка, седеше вече изправен като струна и й се усмихваше.

— Ако си решила да ме напуснеш, няма да е зле да ми подариш още няколко красиви часа. Ще ти е от полза. Защото има още твърде много неща, които трябва да научиш.

Изгледа го с недоумение.

— Нали току-що каза, че искаш да ме заключиш в клетка? А сега очакваш от мен да…

— А защо не? — Елегантните му пръсти бавно се плъзгаха по дърворезбата на облегалката.

Креслото.

— Ела тук, Мариана. Нали знаеш… не мога да дойда при теб.

Говореше за съня си, съня, който я събуди насред нощ.

Зелените му очи я следяха неотклонно, а устните му бяха по-чувствени от всякога. Страните му, побронзовели от слънцето, се наляха с цвят, а ноздрите му потръпваха едва доловимо.

— Нима искаш да се върнеш при Дороти, за да преживееш остатъка от живота си като нея? Не е ли по-добре да изпиташ, да почувстваш всичко на този свят, което можеш да си позволиш? — Ръцете му се вкопчиха здраво в облегалките. — Аз искам това да стане, Мариана.

Въздухът край тях буквално затрептя от страстта, която излъчваше този мъж. Постепенно бе свикнала да удовлетворява всичките му желания… а заедно с това и своите. Осъзна, че и в този миг тялото и е готово да му се отдаде. И нямаше никакво значение, че разбира действията му. Сърцето й затуптя бързо и отново усети познатата празнота между бедрата си.

— И ти искаш същото — продума той. — Още един спомен, още един миг на блаженство. Бяха тъй много, нали? Защо да няма още един.

В този миг той бе тъй прелъстителен — живо олицетворение на красотата и елегантността. И сатаната дори не е бил по съблазнителен, когато въвеждал Ева в изкушение.

— Нима се страхуваш? И защо? Да не те измъчват съмнения заради решението, което взе?

— Не ме е страх.

— Добре. Ела тогава при мен.

Тя запристъпва бавно към него. Той издържа погледа и.

— Така е добре — прошепна. — Искам да те имам. Искам да ти доставя наслада.

Тя се спря пред него. Една вена пулсираше на слепоочието му. Обзе я отчаяното желание да протегне ръка и да го докосне.

Защо наистина да не го направи още един път?

Нямаше да му се отдаде докрай. Скоро щеше да го напусне. Трябва само да открие Алекс и да се измъкне от този съблазнителен капан, в който бе попаднала. Знаеше отлично с кого си има работа и щеше да намери необходимите сили, за да вземе онова, което й бе нужно и след това да го напусне.

— Не можеш да ме имаш — произнесе тя отчетливо. — Аз няма да ти принадлежа никога.

При тези думи той остана неподвижен като я гледаше втренчено.

— Но сега аз възнамерявам да те любя. И то, защото аз го искам, а не заради теб.

Той само се усмихна.

— Предизвикваш ли ме? Виждаш ли, липсва ти опит. В тези неща съм по-добър от теб. Но щом желаеш, можеш спокойно да опиташ.

Според съдържанието на съня тя докосваше устните му с пръсти. Сега обаче стори нещо друго — протегна ръка и развърза лентата, придържаща косата му на тила. — А ако нещо в съня ти не ми е по вкуса, ще го променя както по своя воля.

Той продължи да стои неподвижен и безмълвен.

Тя го погали с наслада по буйната, копринена коса. Естествено той долавяше треперенето на ръцете й и тя се запита докога ли ще запази доминиращото си положение. Защото коленете й вече се разтрепериха и едва-едва успяваше да остане изправена. В този миг той явно я желаеше силно. Но защо тогава не се помръдва?

— Е, какво става? — попита тя нетърпеливо.

Той повдигна вежди в недоумение.

— Да не би да очакваш нещо от мен? Нали каза, че не мога да те притежавам? Смятам да се държа покорно, за да не те обидя. — При тези думи той долепи устни до меката плът от вътрешната страна на ръката й. — Разбира се, до момента, в който получа официалното ти разрешение.

По ръката й се разля топлина и тя преглътна.

— Джордън, аз…

— Ето, значи ми разрешаваш. — Дръпна я рязко върху коленете си, устните му се плъзнаха по врата й, а пръстите му грубо заразкопчаваха копчетата по гърба на роклята. Той повдигна глава и тя съзря пламъците, лумнали в очите му. — Изправи се. — Дори не я доизчака, а сам я повдигна. Дръпна рязко роклята и ризата й и те се свлякоха в краката й. Привлече я отново върху скута си и повдигна краката й върху облегалките.

Заразсъблича се бързо, пресегна се със свободната си ръка и потопи два пръста дълбоко-дълбоко в нея. Помилва я, пръстите заописваха кръгове, а след това отново я погали.

Тя простена и се вкопчи в косите му.

Той се отпусна назад и впи устни във връхчето на гърдата й. Езикът му закръжи около зърното в ритъма на играта на пръстите.

Тя прехапа долната си устна, за да не изкрещи. Усещането бе неописуемо. Широко разтворени бедра, възседнали облегалките, а през това време пръстите на Джордън…

Той повдигна глава.

— Сега принадлежиш ли ми?

Тя почти не съзнаваше какво й говори, а само го гледаше с премрежени очи.

Той отпусна пръсти, разголи се, проникна дълбоко в нея и я изпълни цялата.

— А сега принадлежиш ли ми? — попита отново.

Тя заби нокти в раменете му.

— Джордън, не мога да…

— Искаш ли да се движа?

— Да — прошепна тя в ответ.

Той притисна бедрата й плътно към себе си, задиша тежко, но остана неподвижен.

— Кажи ми, че ми принадлежиш.

Това бяха окови. Прониза я гняв.

— Няма да кажа!

Той не помръдна и тя долови отчетливо сладострастието и разочарованието, които се излъчваха от него.

— По дяволите…

Внезапно той задвижи хълбоците си и нахлу в нея с буйни тласъци, описвайки същевременно кръгове.

Нямаше друг избор — вкопчи се в раменете му и се остави на разразилата се буря. Чу се да издава кратки, животински стонове докато го поемаше в себе си — и сякаш нямаше край.

Той зарови глава в гърдите й, не преставайки да се движи. Тя се отпусна неподвижна, заливана от безброй вълни на избавлението.

— Кажи, че ми принадлежиш — прошепна той.

— Пусни ме.

— Един ден ще ми го кажеш.

Обзе я отчаяното желание да избяга.

— Не издържам повече, искам да се изправя.

Той повдигна глава и на лицето му се появи дръзка усмивка.

— Да, обаче още не сме свършили.

Тя го изгледа недоумяващо. Не можеше да повярва, че я желае отново след отшумялата буря.

Той я повдигна на скута си и положи краката й върху една от облегалките. Все още бе в нея и както я придържаше с ръка отново помилва връхчето на гърдата й с устни.

— Не е ли чудесно?

— Какво правиш?

— Чакам. Би било голяма глупост да не се възползвам от тази великолепна поза. Още повече, че в жестокостта си ти се каниш да ми избягаш. Знам ли кога пак ще получа тази възможност?

В този момент усети, че отново се втвърдява.

— Събери си краката, за да те почувствам по-добре. — Устните му докоснаха ухото й. — Все още не съм ти разказал целия сън.

Това бе грешка, помисли си тя унило. Бе сметнала, че е достатъчно силна и може да вземе, каквото поиска, и то без да даде нищо от себе си. Всъщност би трябвало да се досети какво я очаква. Сега вече той имаше надмощие и й се стори, че е негова собственост повече от когато и да било.

— Дръж ме здраво — прошепна той докато пръстите му откриха онова, което търсеха.

Желанието отново се надигна в нея, тя го прегърна още по-силно и се отдаде на страстта. Съдбоносна грешка.

— Ледът здрав ли е? Може ли да се пързалям по него? — Алекс се завтече към брега на езерото, хвърли поглед към искрящата ледена повърхност и бързо опита здравината на леда с върха на ботушките си. — Хубаво е тук. Мариана, може ли да остана при теб?

— Не, ледът все още е тънък. Но ще бъде чудесно, ако останеш при мен. Всъщност защо не попиташ Джордън?

— Джордън, може ли?

Джордън прекъсна разговора с Грегор и поклати глава.

— Нали знаеш, докато ни няма в Кембърън, трябва да пазите замъка.

Алекс набърчи чело.

— Нека тогава Мариана да дойде с мен.

— Мариана има нужда от почивка. Затова е дошла тук, разбираш ли? — поясни Джордън приятелски. — Тя много се измори от работата си по цветния купол. Нали не искаш да се разболее?

— Мариана никога не боледува — изрече бързо Алекс и погледна загрижено към Мариана. — Но е малко… бледа.

— Чувствам се великолепно — намеси се Мариана решително и изгледа негодуващо Джордън. Как само се старае да изплаши брат й! — Съвсем скоро ще дойда при теб в Кембърън.

— Защо не си почива в Кембърън? — обърна се Алекс към Джордън.

Джордън се усмихна.

— Ти виждал ли си я да стои там с празни ръце? Трябва да заключим стаята в кулата, за да я спрем, нали?

Момчето се разсмя.

— И склада също, и балната зала и…

— А ако обещая да не работя? — обади се Мариана с предизвикателен тон. — В такъв случай няма причина да не се завърна в Кембърън.

Джордън погледна съучастнически към Алекс.

— Как мислиш, можем ли да й имаме доверие?

Детето само поклати глава.

— Колко добре те познава — рече Джордън с двусмислена усмивка. — Мисля, че трябва да те оставим тук докато си починеш докрай. — Той отново се обърна към Алекс. — Ти обаче можеш често да ни идваш на гости. Мисля, че след няколко дни Грегор може да те доведе отново. Ще ти намерим кънки и ще вземеш няколко урока, когато ледът се втвърди достатъчно.

— О, наистина ли ще се науча да карам кънки? — Очите на момчето светнаха радостно. — А Мариана?

— О, тя със сигурност ще стане чудесна кънкьорка — отвърна Джордън с меден глас. — Но ще трябва постоянно да я държим под око. Нали знаеш, склонна е да се движи по тънкия лед.

Идеше й да го зашлеви. Обърна се рязко.

— Нека се поразходим малко по брега, Алекс. — След което се обърна остро към Джордън: — Не идвай. Сигурно имате важен разговор с Грегор.

За нейно учудване той кимна утвърдително с глава.

— Ще ви наблюдаваме от тук. И внимавай да не се подхлъзнеш. Снегът може и да е твърд, но под него ледът е доста тънък. — Усмихна се на Алекс. — После за теб ще има чаша шоколад, а след това можем да поиграем и шах. Имаш ли нещо против?

— О, не, разбира се.

Мариана хвана момчето за ръка и се отдалечи. Снегът заскриптя под ботушите й, а наоколо всичко искреше под слънцето. Постепенно ядът и разочарованието отшумяха. Не биваше да си разваля настроението докато е с Алекс.

— Липсваше ми. Прекара ли добре?

Той кимна.

— Двамата с Грегор попътувахме със „Сийсторм“. Видяхме се и с капитан Брейтуейт. Косата му съвсем е посивяла.

— Сега в Кембърън ли си?

Той кимна.

— За съжаление не съм яздил много, защото всичко беше заледено. — Помълча за миг, след което промълви: — Ти не си болна, нали? И не като мама? Нали няма да…

— Не! — Тя спря, приклекна, взе го в прегръдките си и го залюля в ръце. Отдавна не бе споменавал нито майка им, нито пък нощта, в която бе убита. Тя и не подозираше, че споменът е толкова жив в съзнанието му. — Все още се чувствам малко изморена, но при пръв удобен случаи ще дойда при теб.

— Не идвай, ако ще се разболееш — прекъсна я той бързо.

Проклетият Джордън!

— Няма да се разболея. — Взе личицето му в ръце. — А когато се върна, само ние двамата ще направим голямо пътешествие. Искаш ли?

Очите му светнаха.

— И къде ще идем?

— Ще решим по-късно. — Тя го целуна по челото. — Само че това трябва да си остане само между нас.

— А ще мога ли да взема и коня?

Тя се изправи.

— Когато му дойде времето, ще поговорим и по този въпрос. — Хвана го отново за ръка и двамата продължиха нататък. — А Дороти как е?

— Добре е — отвърна детето разсеяно и погледът му се плъзна по езерото. — Може би трябва да дойда още веднъж тук и чак след това да направим нашето пътешествие. — След което добави припряно: — Не че ще прекараме зле само ние двамата, но не искам да обидим Джордън. Та той така добре е предвидил всичко.

— Не, в никакъв случай няма да обидим Джордън. — Опита се да потисне иронията си. Джордън прелъстителят, вълшебникът, който може да оплете всекиго и завинаги в блестящата си паяжина. Ето, пред него дори и Алекс е безпомощен.

— Мариана!

Тя се обърна. Грегор им махаше с ръка.

— Шоколад! — Алекс се обърна рязко и се завтече към къщата.

— Внимавай къде стъпваш — извика тя след него.

Той само се засмя и продължи да тича, хлъзгайки се по снега.

Тя поклати усмихнато глава — кога ли едно седемгодишно дете е внимавало? Особено пък Алекс, който изживяваше всеки миг така, сякаш следващият няма да настъпи никога.

Малко след като момчето се скри в къщата, тя влезе в двора. На стълбите я пресрещна Грегор.

— Съжалявам — рече той тихо. — Не можах да го спра.

Страните й пламнаха и тя се престори, че не го е разбрала.

— Стане ли дума за чаша шоколад, Алекс става направо неудържим.

— Мислех, че Джордън ще те задържи само няколко дни. — Погледът му се плъзна по лицето й. — Нарани ли те?

Бе ли я наранил? Не физически, разбира се. С времето бе осъзнала, че болката не ще утихне никога, ако не открие начин да го напусне.

— Предполагам, разбрала си, че той не е насилник.

— Да, но физическата саморазправа не е единственото, което причинява болка.

Той поклати глава.

— Ако му дадеш джеделара, ще имам повод да се намеся в твоя полза. Поне ще опитам.

— Да се опиташ ли? — Тя се усмихна горчиво. — Та нали ти самият казваше, че винаги си печелил сблъсъците си с Джордън?

— О, това бе много отдавна. Джордън си извличаше поука от всяко поражение. Днес вече не е лесно да му отнемеш нещо, което си е наумил да притежава.

Да, но Грегор нямаше дори и да опита. Поне докато Джордън можеше да й отнеме джеделара. Бе съвсем сама.

Разбира се, и по-рано е била сама. Не се нуждаеше от помощта му. Обърна се бързо и отвори вратата.

— И аз бих пийнала горещ шоколад. Доста е студено навън.

Грегор и Алекс останаха до надвечер. В очите на Мариана блеснаха сълзи, когато двамата се отдалечиха на конете си.

— Ще се върнат след няколко дни — промълви Джордън.

— Алекс се нуждае от мен — изтръгна се от гърдите й.

— Аз се нуждая от теб — прекъсна я той, обърна се и се отправи към къщата.

Тя го последва.

— Не ми каза, че Алекс е в Кембърън. Мислех, че си го изпратил някъде другаде.

— Върнахме го обратно. В Кембърън той се чувства по-добре. Сметнахме, че е безсмислено детето да се вълнува. — Той се обърна към нея. — А на теб не казах, че е в Кембърън, защото веднага щеше да тръгнеш натам. Нали знаеш, тук, в Делуинд не сме много далеч от Кембърън. — Той се усмихна едва доловимо. — За момиче, което е извървяло седемдесет мили пеша до Таленка, разстоянието до Кембърън е дреболия.

— Да, но ти знаеше, че той ще ми каже, нали?

— Обещах ти, че ще го видиш и сдържах думата си. Това означава просто, че се налага да бъда по-бдителен.

— Не може да продължава повече така. — Тя се обърна, приближи се към прозореца и се загледа в замръзналото езеро. — А ти какво ще сториш, ако ти дам джеделара? — обади се тя внезапно.

Независимо от разстоянието между тях тя долови как целият се напрегна.

— Какво?

— Нали това искаш? Какво ще стане, ако ти го дам? Ще ни пуснеш ли да си вървим? Мен и Алекс.

— Да — изрече той бавно. — Ще те пусна. Бих ви дал много пари, които ще ви стигнат до края на живота. Ще остана в Кембърън в продължение на един месец и ти ще имаш възможността да се освободиш от мен. — Тя долови, че той се движи из стаята, след което застана зад гърба й, но без да я докосва. — След това обаче ще започна да те търся, ще те издиря и ще те върна обратно тук. — Ръцете му обвиха талията й. — Но ние двамата знаем много добре, че ти не се предаваш лесно. Възможно е например да използваш джеделара като стръв, но в момента обстоятелствата не ме принуждават да се пазаря с теб. — Той докосна леко ухото й с устни. — Бедната Мариана! Ти си тъй тъжна и уморена, а и животът не е твърде честен към теб, нали? Ела, седни до огъня. А през това време аз ще приготвя вечерята.

Гръмотевичен тропот по външната врата! Мариана се събуди начаса. Джордън изруга тихо и скочи от леглото. На вратата отново се почука силно.

— Какво е… — Но Джордън бе вече навън и не я чу. Тя също изскочи от постелята, наметна халата, излетя от стаята и се спусна надолу по стълбите.

На прага Джордън се бе привел над някаква огромна фигура.

— Какво има? Какво се е случило? — Пръстите й затрепериха неудържимо и тя едва успя да запали свещта на масата. — Кой…?

— Грегор е — отвърна Джордън с предрезгавял глас. — Да, Грегор, мътните да ме вземат.

Внезапно я завладя страх. Приближи се и вдигна свещта високо.

Следи от кръв по снега. Кръв по ватираното палто на Грегор. Тя се строполи на колене до него. Нима бе мъртъв? О, Господи, колко кръв… а лицето му бяло като тебешир.

— Той…?

— Не е мъртъв. Няма да умре. — В гласа на Джордън се долавяше гняв и ярост. — Донеси ленено платно. Трябва да го превържем. — Подхвана огромното тяло на Грегор и се изправи заедно с него. — Не ще успея да го пренеса по стълбите. Ще го положа до огъня.

Тя донесе платното. Грегор бе тежко ранен и имаше опасност да умре. Милият, мъдър Грегор… Алекс!

Грегор е бил до Алекс. Какво ли е станало с брат й? Може би в този миг лежеше някъде в снега, ранен, безпомощен?

С треперещи ръце грабна колкото може повече платно от гардероба и се завтече обратно към хола. Грегор лежеше на килима пред камината. Джордън разкопча палтото му и взе от ръцете й парче лен.

— Джордън. — Стараеше се да запази тона си спокоен. — Алекс.

— Знам — прекъсна я той, опитвайки се да спре кръвта, която струеше от гърдите на Грегор.

— Алекс е някъде навън. Трябва да го потърсим.

— Разбира се. — Отпусна се на пети. — Раната не е дълбока, но е загубил много кръв.

— Ще оживее ли?

— Преживявал е и по-трудни моменти.

— Някое диво животно ли е било? — Тялото й се тресеше неудържимо и тя едва се крепеше на краката си. — Може би вълк?

Той поклати глава.

— Не, раните са от нож.

— Нож ли? Нима е бил нападнат от разбойници?

— Първо трябва да попитаме него.

— Да, но той е в безсъзнание. Ти ще останеш при него, а аз отивам да търся Алекс.

— Не — прекъсна я остро Джордън. — Изобщо не знаем къде е бил нападнат. Грегор трябва да ни каже.

— Не мога да чакам повече. Ами ако…

— Съ… съжалявам. — Грегор бе отворил очи и гледаше втренчено Джордън. — Постъпих… глупаво. Отпуснал съм се, откакто живея тук, станал съм небрежен. Ако си бях у дома…

При тези думи Мариана почувства огромно облекчение. Той бе в състояние да говори, следователно раните му не са толкова опасни.

— Телосложението ти ще поправи твоята грешка и няма да умреш. Човек с по-малко кръв отдавна вече да е починал — каза Джордън с лековат тон и отмахна безкрайно нежно разбърканите кичури, паднали върху лицето на Грегор. — Къде се случи това?

— Попаднахме на засада… — Грегор млъкна за миг, но събра сили и продължи. — Бяха седмина. И знаеха, че ще дойдем.

— Кои бяха?

— Разпознах само един — Костен.

Джордън изруга тихо.

— И къде беше засадата?

— Малко по-нататък, по пътя… от другата страна на моста… на около шест мили…

— Грегор — промълви Мариана. — Какво стана с Алекс?

— Отвлякоха го. — Той притвори очи. — Затова… Него са преследвали. Саутуик. Поеха по пътя към Саутуик.

Изричайки последните думи, отново изпадна в безсъзнание.

— Защо са дебнали Алекс? — запита тя със свито сърце.

— Трябва да потеглям. Веднага. — Джордън се изправи и пое към стълбите. — Ти оставаш тук и ще се погрижиш за Грегор. Само се обличам и тръгвам с коня за Саутуик.

Разтреперана, тя се взря в неподвижното тяло на Грегор. Били са седем души. Но след като и Грегор с огромната си сила не се е справил с тях, какво оставаше за Джордън?

— Сам ли отиваш?

— Не можем да викаме помощ от Кембърън. Нямаме време.

— Можеш да вземеш двамата, които стоят отвън на пост.

— Не, те ще ви пазят.

— Но защо? Да не мислиш, че ще избягам точно сега?

— Не. — Беше вече на стълбите и я изгледа настойчиво. — Оставаш тук. И никакво излизане от къщата. Пазачите също остават. Разбра ли ме добре?

— Знам само, че трябва да си върна Алекс. — В този миг си спомни думите, изречени от Грегор. — А кой е този Костен?

— Ще ти обясня по-късно. Трябва да тръгвам веднага за Саутуик.

Четири часа по-късно Грегор отново дойде в съзнание.

— Джордън? — прошепна той едва-едва.

— Пое към Саутуик. — Наложи мокро парче плат на слепоочието му. — Преди доста време.

— А Алекс… — Замълча за миг и поклати глава. — Няма да го открие. Всичко стана далеч от тук… а и аз изгубих доста време докато… Провалих се. — Притвори очи. — Кораб…

Тя потръпна.

— Кораб ли?

— Да… към Саутуик… защо иначе? Кораб…

— Не говори повече. — Поднесе чаша вода към устните му. — Пий. Той отпи глътка.

— Съжалявам, Мариана. Не успях…

— Не си могъл да знаеш, че ще се случи точно така. Можело е да умреш. Бил си сам срещу седмина.

— Бяхме уж предпазливи. Не биваше да се случва. Предателство. Бил съм твърде доверчив. — Притвори очи. — Но ни издебнаха… — При тези думи съдбата се смили над него и той изпадна в несвяст.

Саутуик. Кораб.

Кой ли чака в Саутуик? Побоя се да отговори на този въпрос. Защото всъщност знаеше отговора.

През нощта Грегор дойде два пъти в съзнание и сякаш силите му се възвръщаха с всеки изминал час. Мариана седеше до огъня, грижеше се за него и чакаше.

Джордън се завърна едва на развиделяване.

— Как се чувства? — запита той още с влизането си.

— По-добре — тя пое дълбоко въздух. — Къде е Алекс?

— На един кораб, напуснал Саутуик два часа преди пристигането ми. — Той направи кратка пауза. — Корабът е отплавал за Монтавия.

— Небров — прошепна тя мъчително.

— Не е Небров. Един от неговите лейтенанти, Марк Костен. Небров е в Полша, където ще се срещне с Наполеон. Резервацията бе на името на Марк Костен и племенника му Джеймс Лакало.

— Сигурен ли си, че това е Алекс.

— Събрах сведения в пристанището. Костен е наел отделна каюта за момчето и е казал на агента от дружеството, че племенникът му е болен и през време на пътуването няма да напуска каютата си.

Алекс е пленник. Алекс, който в Кембърън буйстваше през по-голямата част от деня под открито небе, щеше да прекара цялото това морско пътешествие заключен в някаква каюта! Стана й толкова болно, че не бе в състояние да мисли повече по този въпрос. Внезапно се досети за нещо, което спомена Джордън.

— А ти откъде знаеш, че Небров ще се срещне с Наполеон?

Той се поколеба за миг.

— Научих за това, когато бях в Швеция.

Тя се вторачи в него, невярваща на ушите си.

— Значи ти си подозирал, че той може да предприеме някакъв ход, който да го приближи до джеделара, така ли? Затова ли ме задържа на това място? Аха, значи така е започнало всичко!

— Не съм подозирал нищо конкретно. Просто съществуваше някаква далечна възможност — отвърна той грубо. — Откакто дойде в Кембърън, очите ни са на четири. Но нямаше никакви признаци, че Небров е осведомен за твоето местопребиваване.

— Не си ми споменавал нищо по този въпрос. Ако знаех, можех да взема Алекс и да избягаме някъде.

— Да, но ние изобщо не подозирахме, че…

— Ако знаех, нямаше да поема този риск. Не и когато става дума за сигурността на Алекс. — Тя впи поглед право в лицето му. — Ти обаче си поел този риск.

— Опитах се… — Той издържа погледа й и добави примирено: — Да, наистина се реших да рискувам.

Тя се изправи от мястото си и се отправи към стълбището. — Отивам да си събера багажа. Тръгваме незабавно за Саутуик. Там се качваме на „Сийсторм“ и отплаваме за Монтавия.

— Не може. Все още не.

— Още не ли? — Тя се извърна рязко и го изгледа с пламнали очи. — Алекс е съвсем самичък и сигурно умира от страх. В Монтавия онова чудовище сигурно ще го убие така, както уби мама.

— Не, няма да го убие. В момента не мислиш трезво. На Небров си му необходима ти, а не малкият. Алекс е стръвта, с която да те примами. — Млъкна за миг, след което добави: — Казах ти веднъж, че всъщност това е голямата опасност.

— И въпреки всичко ти допусна да го отвлекат.

— Ще го освободим.

— Сега!

— Първо трябва да се върнем в Кембърън. — Тя понечи да възрази, но той я прекъсна с вдигане на ръката. — Никой на този свят не взима заложници, без да постави някакви условия. Смятам, че на мен никой няма да предаде лично условията — Небров се опасява, че аз не ще обърна внимание на заплахите спрямо момчето. Защото отлично знае, че не искам да изгубя джеделара, нали? Затова очаквам да предадат условията лично на теб. Тогава ще хванем съучастника.

— И каква полза, ако го хванем?

— Искам го — отвърна той студено. — Хората на Костен са устроили засада на Грегор и Алекс, което значи, че си имат осведомител в Кембърън и този човек им е съобщил кога са тръгнали на път. А аз не обичам предателите.

— Нямаме време. Ще утолиш отмъстителността си някой друг път.

— Тук изобщо не става въпрос за отмъщение. Този тип може да знае нещо важно. Вярно, че Небров има голямо предимство пред нас, но си мисля, че каквото и да научим, все ще ни свърши работа. Уверявам те, че до няколко часа ще узнаем замисъла на този тип.

Изтезания!

Последните си думи той изрече направо необуздано, нещо, което при други обстоятелства щеше да събуди негодуванието й. Този път обаче нещата стояха другояче. Изобщо не се интересуваше какво ще направи Джордън с някого от тези чудовища, важното бе да си върне Алекс.

— А после тръгваме по следите на Алекс, нали?

— Обещавам да се отправим към Монтавия в мига, в който получим необходимите сведения.

Бе й напълно ясно, че подходът на Джордън е най-правилният, но въпреки всичко не можеше да чака повече. Знаеше на какво е способен Небров — писъците, стоновете, изтерзаното тяло на майка й постоянно измъчваха мислите й.

— Добре — отвърна тя. — Ще почакам два дни и нито секунда повече. После ще потърся сама начин да стигна до Монтавия.

Завтече се по стълбището и се затвори в стаята си.

Алекс. Отмаляла от страх и печал, тя се облегна на вратата. Не можеше да повярва, че само преди ден през смях го наблюдаваше как тича по брега.

Не биваше да плаче. Сълзите нямаше да върнат братчето й. Успя да се съвземе, отиде до гардероба и започна да вади дрехите си. Трябваше да върши нещо и да не мисли какво може да му се случи.

Длъжна бе да овладее чувствата си.

Глава единадесета

— Можехте да тръгнете и без мен — продума Грегор докато се наместваше в колата. — Само ви задържам. Мога да ви последвам още утре, когато ще съм възстановил силите си.

— Идваш с нас — прекъсна го категорично Джордън. — След час сме в Кембърън.

Грегор се извърна към Мариана, която седеше на седалката.

— Този един час ще бъде най-труден за нея. Макар че понася пътуването по-леко, отколкото очаквах.

— Само защото още не е експлодирала и не ни е разкъсала на парчета ли? Предпочитам да го стори. Нервите й са толкова изопнати, че може всеки момент да получи нервно разстройство. — Погледът му се спря на нейното бледо, измъчено лице, след което отново се завърна при Грегор. — Поне върху теб гневът й няма да се излее. Защото си наказан повече от достатъчно за греховете си.

— Не е достатъчно. Тежък е грехът ми.

— Грехът е мой. И отговорността също. Ако загине, ще… — Не довърши фразата и продължи:

— Но той няма да умре. — Зави Грегор по-плътно. — Опитай се да не се движиш, за да не се отворят раните. Едно на ръка, че ще ме затрудниш извънредно много докато закарам тленните ти останки до Казан и второ… все още си ми необходим.

Отиде до предната част на колата и се настани на капрата.

В двора на замъка, веднага след портала, Дороти очакваше пристигането им. Колата спря и тя пристъпи напред.

— Страшно съжалявам за момчето — обърна се тя към Мариана. — Убедена съм обаче, че Джордън ще успее да го спаси.

— Значи си чула вече?

— Изпратих и вест от Делуинд, за да е наясно със ситуацията. — Джордън скочи на земята. — Реших, че по този начин ще ти спестя част от болката. — Той я повдигна от седалката. — За съжаление в момента не мога да сторя нищо повече.

— Предполагам, че вече си сторил много неща — обади се Дороти и в гласа й се прокрадна ожесточение. — Изобщо не разбирам какво става. Но ако има нещо общо с Корсиканеца, не е бивало да въвличаш и детето в тази игра.

— По-добре се погрижи за Грегор, вместо да ме позориш пред всички. Пътуването го измъчи. — В усмивката му се долавяше горчивина. — Знам, знам, вината е моя.

— Добре, че поне си признаваш. — Тя пое веднага командването, раздаде разпореждания на прислугата и изпрати човек да повика лекаря от селото. Хвана Мариана за ръка и я поведе към вратата.

— Мариана, чакам те в кабинета си — рече тихо Джордън.

Тя кимна, без да го погледне и последва Дороти към стълбите.

— Цялата си замръзнала — констатира Дороти в стаята й. Клекна веднага пред камината и разбърка жарта. — Ела да се стоплиш.

Мариана понечи да каже, че огънят не е в състояние да прогони от нея студа, но Дороти й мислеше доброто и затова се отправи към камината и протегна ръце към лумналите пламъци.

— Защо са отвлекли момчето? Как мислиш, Джордън ще плати ли откуп? — попита Дороти.

— Може би. — Дороти не знаеше подробностите от живота й, преди да пристигне в Кембърън и нямаше смисъл да й разкрива всичко точно сега. Тя нямаше да разбере този свят, изпълнен с насилие и тъй различен от нейния. — Извинявай, но не ми се говори за това.

— Разбира се. — Дороти се отправи към вратата. — Ще слезеш ли при нас за вечеря?

— Не. — Нали Джордън я посъветва да си стои в стаята — човекът на Небров можеше да я потърси. В края на коридора имаше таен пост, който щеше да му докладва кой идва при нея.

— В такъв случай ще наредя да ти донесат нещо за ядене. — На излизане Дороти се поспря на изхода. — Искам да знаеш, че не те осъждам загдето отиде с Джордън в Делуинд. Не си виновна, че си загубила своята добродетел. За мен ти си си същата както преди.

— Моля? — Мариана вдигна глава и я изгледа смаяна. Добродетел ли? Какво я засягаше собствената й добродетел, щом като Алекс го нямаше тук. Света Дева Марийо, ако ще и целият свят да я сметне за лека жена, какво от това? Спасението на Алекс бе единственото, което имаше някакво значение в този момент. Но за Дороти този въпрос явно бе изключително важен. В противен случай нямаше и да го засегне. Независимо от факта, че се застъпваше енергично за правата на жените, тя несъзнателно се влияеше от строгия морален кодекс на своето общество. Явно в нейните очи Мариана вече не се ползваше със старата репутация, макар и да не си го признаваше.

Бе престъпила правилата.

— Не исках да кажа нищо повече. А сега да забравим този неприятен случай и да продължаваме нататък.

Вратата се затвори зад гърба на Дороти и Мариана впи поглед в пламъците. Дороти се заблуждаваше — нещата нямаше да продължат по същия начин. Щеше завинаги да запази добрите си чувства към Дороти, но от този момент нататък между тях двете щеше да се издига бариера.

Дороти е подвластна точно на онези правила, срещу които се бори.

Това бяха думи на Джордън, който разбираше дори и онова, за чието съществуване тя и не подозираше. Наистина бе умен.

Но недостатъчно. Защото Небров успя да отвлече Алекс.

Седна в креслото до камината и притвори очи. Нека пратеникът най-сетне да дойде, помоли се тя. Това очакване бе нетърпимо.

Изминаха часове. Внезапно нещо прошумоля. Обърна рязко глава — през процепа под вратата като отровна змия се плъзна бял плик.

Тя скочи от мястото си и се озова до вратата, но не я отвори. Джордън бе обещал, че ще задържат пратеника. Разкъса плика и погледът й прелетя по написаното. После излетя от стаята.

Хвърли листа на масата пред Джордън.

— Ето го. Пъхнаха го под вратата. Така, сега вече можем да предприемем нещо.

Той взе написаното и го зачете.

— Точно това, което очаквахме.

Мариана се почувства ужасно. Смърт заплашваше брат й, ако не отидеше до края на месеца в имението на Небров в Пекбар.

— Трябва да тръгваме незабавно.

— Вече съм разпоредил да подготвят „Сийсторм“ за отплаване — рече Джордън. — Утре отиваме в Саутуик. — Той се изправи от мястото си. — Почакай ме в стаята си. Трябва да поговоря с теб, щом привърша тук с една работа.

— Къде отиваш сега?

Той я изгледа остро през рамо. Дъхът й буквално секна, когато видя изражението на лицето му.

Джордън дойде при нея след полунощ.

— Виждам, че вече си готова за път — каза той, виждайки куфарите до леглото й.

Не знаеше какво точно е опаковала. Просто трябваше да върши нещо докато чака.

— Взела съм и някои дрехи за Алекс. Ще му потрябват, когато Небров го пусне. — „Когато“, а не „в случай че“. Необходима й бе да повярва твърдо, че брат й ще бъде спасен. — Кой беше? — попита тя.

— Уйлям Стоунхем.

В първия момент не се досети за кого става въпрос. За нея този човек се казваше просто Уйлям, име, което чуваше безброй пъти от устата на Алекс. Осъзнавайки истината, тя бе обзета от силен страх. Веселият, напет Уйлям, който научи Алекс да язди. Същият този Уйлям, комуто братчето й вярваше почти толкова, колкото и на Грегор. — Не може да бъде. Та той обичаше Алекс.

— Да, но още повече е обичал фунтовете на Костен. Вчера му е съобщил накъде ще потеглят Грегор и брат ти, както и че с тях няма да има придружители.

Тя поклати глава. Не можеше да повярва… смяташе, че познава тези хора, но се бе заблудила. Кембърън, сигурното убежище, се разпадаше пред очите й и тя оставаше сама, объркана и беззащитна.

— Той е трябвало да уведоми човека на Костен в Саутуик, че съобщението е предадено — усмихна се Джордън със спотаен гняв. — За съжаление не ще успее да иде лично до пристанището. Ръката му остана непокътната, за да напише писмото, което ще му продиктувам. Същото обаче не се отнася до останалите крайници.

— Да му диктуваш ли? И какво трябва да напише?

— Може би ще се наложи да си разпределим работата. Затова той ще докладва, че са ме извикали в Лондон и че ще пристигна по-късно в Монтавия. А ти ще бъдеш придружавана само от Грегор.

— Имаше ли още нещо, което да е известно на Уилям?

— Не. — Той замълча за миг. — Мариана, не бива да допускаме Небров да ни диктува своите условия.

Тя се вцепени.

— Какво означава това? Не искам да разгневя Небров. Защото така рискувам да загубя Алекс.

— Мариана, седни за малко.

— Безразлично ми е каква игра играеш с Наполеон, но Алекс не може да има нищо общо с нея.

— Казах ти да седнеш. — Той я побутна нежно към креслото. — А сега ме изслушай. Как мислиш, дали Небров ще пусне брат ти на свобода, когато му паднеш в ръчичките?

Нямам избор, длъжна съм да му повярвам, помисли си тя отчаяно.

— Да ти кажа ли какво ще се случи? Той теб ще задържи, но няма да пусне Алекс. Заради джеделара! Нали не искаш да изтезават Алекс пред очите ти?

— Не! — Пръстите й се вкопчиха до бяло в облегалките. — Не ще позволя това да стане. Ще му дам джеделара.

— Това е нещо, което не мога да допусна.

— Ти не можеш да допуснеш… — Тя впи ужасена поглед в него. — Искаш да кажеш, че ще го оставиш да умре, така ли?

— Няма да умре — прекъсна я той грубо. — Нима мислиш, че ще позволя да се пожертва Алекс? Ако смятах, че така ще спасим брат ти, щях да ти позволя да дадеш джеделара на Небров и след това щях някак си да го взема обратно. — Той клекна до креслото й. — Няма да го спасиш по този начин. Когато Небров се докопа до джеделара, той още в същия миг ще убие всеки, който знае нещо за него. Ще рече, теб и Алекс. Познаваш Небров, нали?

Дълбоко в себе си знаеше, че е прав. Майка й често повтаряше, че властта обикновено върви ръка за ръка с безчестието. От отчаяние просто бе забравила тази мъдрост.

Той помълча, оставяйки й време да помисли върху думите му.

— Единствената възможност е да го изненадаме и да освободим Алекс. Но се нуждая от помощта ти. Трябва да ми дадеш джеделара.

— Знаех си, че ще отвориш дума и за него. — В думите й прозвуча огорчение. — Винаги си го искал. И ето на, откри се прекрасна възможност.

Той потръпна.

— Да, искал съм го и трябва да го притежавам. Но не ще допусна да се случи нещо лошо с теб или Алекс. Трябва да ми повярваш, Мариана.

— Защо да ти се доверявам? — Тя посрещна спокойно погледа му. — Ти пожела да ме затвориш в клетка. И нали точно ти допусна това чудовище да отвлече брат ми?

— Добре! Не ми вярвай, щом не искаш. Но тогава просто направи онова, което е най-добро за Алекс.

— Такива са и моите намерения. — Напълно изтощена, тя се облегна назад. Нямаше избор. Той бе прав, джеделарът бе ключът към освобождаването на брат й. Налагаше се да рискува.

Мамо, прости ми.

Но майка й едва ли щеше да се съгласи да излага на опасност живота на момчето. Тя би направила всичко възможно, за да спаси семейството си, а след това отново щеше да направи всичко възможно, за да ограничи неблагоприятните резултати.

— Добре. — Тя се изправи. — Ще предложим на Небров каквото желае и после ще открием начин да се справим с него. Но няма да е никак просто. Какво ти е известно за джеделара?

Той въздъхна успокоен.

— Знам, че руският цар Павел преди много години решил да предпази по някакъв начин Москва от чужди нашественици. Според слуховете той загубил разсъдъка си, обличал униформа и се представял за войник. Смятал хрумването си за висше постижение на военния гений. И така, разпоредил се да изкопаят таен проход от сърцето на Москва до място, разположено на няколко мили извън чертите на града. Така войските му можели да нападнат в гръб и да изненадат противника, обкръжил града. Строежът на този тунел се извършвал в най-строга тайна. Работниците отивали и напускали работа с превързани очи. Прокопаването приключило успешно, но царят бил обзет от манията да запази тайната с цената на всичко. Защото му било ясно, че и врагът можел да завземе безболезнено Москва, прониквайки в града през този проход. Той се страхувал ужасно, че планът на тунела може да попадне в чужди ръце и затова разработил специални мерки за сигурност. Планът трябвало да се скрие на такова място, че никой да не се досети за съществуването му. Той поръчал на големия майстор Погани, който по това време работел по една църква в Монтавия, разкошен прозорец от разноцветно стъкло и го повикал да дойде в Москва.

— Небесният прозорец — обади се Мариана.

Джордън кимна.

— Погани и жена му се съгласили да отидат в Москва и да изпълнят царската поръчка. Когато пристигнали, разбрали, че трябвало да сътворят не само голямо произведение на изкуството, а и да съчетаят отделните части по такъв начин, че да се получи скица на подземен тунел. Задачата била много сложна, но Погани се справил.

— Искаш да кажеш, моята баба — поправи го тя.

— Никой не знаел, че тя е майсторът. Царят се зарадвал много. Той изгорил всички скици и чертежи на прохода и разпоредил незабавно да вградят прозореца в неговия дворец. — Джордън млъкна за миг, след което продължи: — После заповядал да екзекутират Антон Погани и жена му, тъй като и двамата знаели тайната. Вероятно някой ги е предупредил, защото още същата вечер успели да избягат от Москва като взели и прозореца със себе си.

— Никой не ги е предупреждавал — прекъсна го Мариана. — Веднага след пристигането си в Москва те разбрали, че царят не възнамерява да ги пусне живи от Русия.

— Как са разбрали?

— Работниците от тунела — прошепна тя. Повдигаше й се само при мисълта за това ужасно престъпление. — Когато свършили с работата, царят наредил да ги избият. Били почти осемстотин души!

— Не знаех този факт.

— Стара майка не можела да позволи царят да обере плодовете на своето престъпление. Затова и му взела тунела. Разбирала, че за него няма да има и миг покой докато джеделарът е в ръцете й.

Джордън кимна.

— Но те не се върнали по прекия път в Монтавия — Антон бил ранен и трябвало да намерят подходящо убежище. Обърнали се към властите в Казан, тъй като страната граничи с Русия. Оставили се на милостта на равена и помолили за убежище. Казан, разбира се, не искал разправии с Русия, но равенът все пак склонил да ги приюти докато Антон отново се изправи на крака.

— И се опитал да открадне прозореца — добави тя насмешливо.

— А ти какво очакваш? — Джордън само повдигна рамене. — Казан седи на прага на великана. Близо до ума е, че ще търси начини да го прекатури. Но твоите родители продължили бягството си и се озовали в Таленка, където продали прозореца на църквата. Сега вече кражбата му би довела до конфликт с Ватикана. За Казан джеделарът представлявал само средство за отбрана и затова равенът решил да запази спокойствие, поне докато не съществувала опасност да бъде използван срещу страната му. — Той млъкна за миг. — Убили царя и заплахата намаляла. Представям си колко щастлива е била баба ти, когато намерила най-сетне сигурност.

— Тя знаеше отлично, че никога вече няма да бъде в безопасност и че се нуждаем от оръжие. Затова накара мама да научи наизуст точната форма на джеделара. После пък мама накара мен.

— Не е било никакво оръжие — прекъсна я той грубо. — Било е капан. Не е имала право да те превръща в пазителка на толкова опасна тайна. Трябвало е просто да строши проклетия прозорец със собствените си ръце.

— Да, но нали в такъв случай всички вие, заедно с Наполеон и Небров, нямаше да има за какво да се биете тъй ожесточено. — Тя се усмихна горчиво. — Ето, и след унищожаването на прозореца продължиха да ни преследват. Дори и да не знаеше нищо, мама пак щеше да загине. Постоянно я разпитваха къде е скрила скиците на прозореца. — Тя се почука с пръст по челото. — Тук са скиците, тук и никъде другаде. Да, това наистина бе капан, но без прозореца нямаше да имаме никакво оръжие за самоотбрана. Освен това тя си е имала сериозни причини да поеме този риск.

— Съкровищницата в тунела, нали?

Бе подготвена за този въпрос. Майка й я бе предупредила, че за съществуването на съкровищницата ще се разчуе.

— Каква съкровищница?

— Говори се, че в тунела е построена съкровищница за царските скъпоценности. Да не би баба ти да се е надявала да се върне някой ден там и да си вземе полагаемото се за нейния труд?

— Не е нужно да ти давам такива сведения. И изобщо ще говоря само за онова, без което не можем да минем.

— Дори и когато става въпрос за спасението на Алекс ли?

— Ние ще го спасим, но ще ти казвам само най-необходимото.

Той я погледна сериозно.

— Ти ме обвини, че залагам на карта живота на Алекс. А не правиш ли същото и ти сега?

— Как си позволяваш? — В очите й пламна гняв. — Никога не бих рискувала живота му. Та аз не се намесих, дори когато мама загина, само и само за да спася Алекс. Нима мислиш, че съм позволила тя да умре напразно? Обичам Алекс и не знам защо изобщо разговарям още с теб. Подозирам, че изобщо не знаеш що е любов.

— Може би наистина не знам. — Той се усмихна принудено. — Признавам, че не познавам добре това чувство. — Той се изправи от мястото си. — Ако позволиш обаче на безчувствения варварин един нахален въпрос — колко време ще ти е необходимо за изработването на небесния прозорец? Небров едва ли очаква от теб да създадеш такова произведение на изкуството за една нощ, но все пак…

— Вече е направен.

Той буквално се вцепени от изненада.

— Моля?

— В един момент забелязах, че съм достигнала исканото умение и създадох джеделара. Да не си мислиш, че цели три години съм лентяйствала и съм взимала само уроци по танц?

— Е, все пак създаде купола в балната зала! — За нейно учудване по устните на Джордън се появи бегла усмивка. — Всъщност трябваше да се досетя, че няма да отстъпиш от своето. Защото преследваш непоколебимо целите си, нали?

— Същото се отнася и за теб, и за Небров. Трябва да имам някакъв залог, в случай че аз или Алекс попаднем в опасност.

— И реши да не ми се доверяваш, нали?

— Нямам доверие никому. А още по-малко на теб.

— И как успя да сътвориш прозорец с такива размери, без да разбере никой?

— Стара майка разпространи слуха, че джеделарът е разпределен по двадесет и трите стъкла на прозореца, но това не е вярно. Планът на тунела е разположен на едно-единствено стъкло с размери два фута на три фута. Не е трудно да скриеш такова стъкло, нали?

Тя се поколеба за миг. Още като дете й бяха внушили, че е забранено да се говори за джеделара — с този навик не бе лесно да се пребори.

— В конюшните, в склада. Сред останалите стъкла.

Той подсвирна тихо с уста.

— Умно! Грегор ми каза, че си заточила там цели купища стъкла. И колко са на брой?

— Над тридесет. Ще ги вземем с нас в Монтавия.

— Смея ли да попитам защо?

— За да не разберете нито ти, нито пък Небров кое от тях е джеделарът. Поне до момента, в който не реша да издам тайната.

— Ще ти бъда много благодарен, ако не ме сравняваш с него. Макар че всъщност правиш точно това.

Да, предположението на Джордън бе вярно. Тя нямаше друг избор, защото и той бе неин противник. Вярно, че й помагаше да спаси Алекс, но пък се стремеше да й отнеме джеделара. Тя не можеше да знае дали начинанието й ще успее или не, но бе длъжна да опита — да спаси както Алекс, така и джеделара.

В този миг обаче задачата й се струваше неизпълнима. Отшумя постепенно цялата онази ярост, която й даваше сили и я подтикваше към действие. Осъзна, че е изтощена и едва се държи на крака.

— Отиди да си легнеш — обърна се той рязко към нея.

Тя само поклати глава.

— Няма да заспя.

Той отиде зад нея и обви пръсти около врата й. Тя замря.

— Отпусни се. — Започна да масажира вцепенените мускули на врата. — Неведнъж сме го правили, когато си имала зад себе си цял ден напрегнат труд.

Внезапно пред вътрешния й взор преминаха сцените в Делуинд. Тя е седнала пред огъня до краката му. През това време ръцете му мачкат здраво раменете й и тя буквално примира от удоволствие — пленена и заслепена от всичко, което ги свързва.

Палецът му я опипваше внимателно.

— Така мускулите…

— Не ме докосвай.

Той обаче продължи да разтрива тила й.

— По дяволите, така мускулите се разхлабват и…

— Не ме докосвай, ти казвам!

Той я пусна и отстъпи назад.

— Не мисли, че се опитвам да те съблазня — рече той сдържано, заобиколи креслото и застана пред нея. — Аз не съм глупак, Мариана. Просто не се чувстваш добре и искам да ти помогна.

— Не ми трябва помощта ти.

— Добре, но ще ти се наложи да я приемеш докато свърши всичко. Постоянните ти заяждания с мен ще подкопаят твоите сили и това може да ни попречи да спасим Алекс. — Той я погледна право в очите. — Колкото и да ме презираш в момента, ти знаеш отлично, че държа на думата си. Докато не си върнем Алекс не ще поискам нищо от теб… освен помощта ти, разбира се. — Усмихна се криво при тези думи. — Но когато изкупя вината си, обещанието ми ще отпадне. Нали знаеш как стоят нещата с моя морал? — Той се обърна рязко и се отправи към вратата. — Утре, още преди зазоряване отпътуваме за Саутуик. Затова почивай.

На следващата сутрин Мариана слезе в двора още по тъмно. Пред входната врата горяха факли. Насам-натам се суетяха слуги, които подготвяха всичко необходимо за пътуването под бдителния поглед на Дороти.

— Колко недостойно за човек като мен. — Грегор отблъсна един от прислужниците, който се канеше да му помогне, и се покатери с усилие в колата, спряла пред входа. Отпусна се мъчително върху чувала със слама, сложен на пода специално заради него. — Казах на Джордън, че вече съм в състояние да яздя, но той е решил на всяка цена да ме поглези като малко дете.

Мариана разбираше съображенията на Джордън. На ярката светлина на факлите лицето на Грегор изглеждаше бледо и някак смалено.

— Сигурен ли си, че ще понесеш пътуването по море.

— Че аз на кораба ще си почивам. Какво друго да правя там? Когато пристигнем в Казан, ще бъда кукуряк.

— Казан ли? Нали пътуваме към Монтавия?

— Джордън взе решение да отпътува направо за Казан и оттам да преговаря с Небров от позиция на силата.

Според нея това решение нямаше никакви предимства.

— Колко мило от негова страна, че ме информира своевременно. Къде е той?

Грегор посочи с глава към някаква друга кола, спряла пред конюшните.

— Контролира товаренето на стъклата ти — разсмя се той. — Умница си ми ти. Не съм и подозирал за замисъла ти.

— Няма нищо умно. Просто направих най-необходимото. — Видя, че Джордън излиза от конюшните и се насочи към него. — Опакова ли всички стъкла? — попита тя.

— А ти как мислиш? Нали едно от тях е джеделарът?

— Обзалагам се обаче, че си огледал до едно, преди да ги прехвърлиш в сандъците, нали?

Той се усмихна.

— Естествено. Дори ги измерих. И всички имат размери два на три фуга. Някои изглеждат по-сложни, но не можах да различа нищичко. Всяко от тях може да е джеделарът. Окачих на сандъците описание на съдържанието. Така ще спестим време, когато решиш да го извадиш.

— Добре замислено. — Тя промени темата. — Защо тръгваме към Казан? Според Грегор ти се каниш да преговаряш от там. Само че не искам Небров да си помиеш, че му оказваме съпротива.

— Небров няма да унищожи оръжието си, само защото нещо го заплашва. А освен това може да ни потрябва помощ, след като освободим момчето. Според Януш влиянието на Небров в Монтавия е нараснало. По-безопасно ще бъде да заведем Алекс в Казан.

След като освободят момчето.

Джордън изглеждаше толкова уверен в успеха, че още в същия миг в душата й покълна надежда. Лесно можеше да си каже, че нещата ще се оправят и ще си прибере Алекс, но не бе лесно да го повярва.

Джордън повдигна вежди.

— Това решение задоволява ли те?

— Не, ще бъда доволна, едва когато освободим Алекс. Но все пак можем да отпътуваме за Казан.

— Радвам се, че си съгласна — поклони се той насмешливо. — След малко ще натоварят и последните сандъци. Приготви се.

— Готова съм. Трябва само да се сбогувам с Дороти.

— Вече й пожелах всичко най-хубаво — изрече сухо Джордън, — и буквално се вцепених от неодобрението, което прочетох в погледа й. Изглежда си мисли, че съм уредил отвличането на Алекс, за да те потопя още по-дълбоко в блатото на греха и… — Той не продължи и я погледна. — Какво има? Случило ли се е нещо?

— Не, нищо.

Изгледа я продължително и поклати глава.

— Та какво ти е казала Дороти?

— Няма значение.

— Какво каза тя?

Мариана повдигна рамене.

— Че ми прощава, въпреки че съм загубила своята добродетел.

— О, Боже…

Тя се усмихна принудено.

— Смята се за много великодушна… и то спрямо човек, чиято репутация е опетнена завинаги в очите на порядъчните хора.

Той изруга с половин уста.

— Обидила те е.

— Тя не е виновна. Защото изобщо не осъзнава, че е обида. — Тя отвърна поглед от него. — След малко ще бъда готова. — В този миг се досети за нещо и го попита през рамо: — Каква е услугата, която си й направил?

— Услуга ли?

— Още в самото начало тя ми каза, че преди време си й оказал голяма услуга.

— О, нищо особено. — Пролича ясно, че не е удовлетворена от отговора му. — Е, добре де, нямаше желаещи да издават книгите й и затова подкупих „Макарти и син“ да свършат тази работа.

— Разбирам. — Сподирена от неговия поглед, тя се отправи към стълбището, където стоеше Дороти. Бедната Дороти, та тя дължеше най-големия си триумф на едно от онези налагащи се същества от мъжки пол, които иначе кълнеше наляво и надясно.

— Бих дошла, ако искаш — рече Дороти навъсено. — Не е прилично да отпътуваш сама с Джордън.

Дори и в този момент Дороти се стараеше да действа точно по нормите, независимо от факта, че смяташе репутацията на Мариана за погубена. Мариана бе обзета от топло чувство, примесено с мъничко тъга. Можеше ли да осъжда Дороти, че не е онова, което искаше да бъде. Просто трябваше да я приеме такава, каквато е.

— В Монтавия е доста по-различно от Англия. Трудно ще разбереш тази страна. Тук ще се чувстваш по-добре. — Тя прегърна жената. — Бъди здрава, Дороти. И ти благодаря за всичко.

— Ще откриеш момчето — възкликна Дороти грубовато. — А през лятото ще се видим отново тук, в Кембърън.

Мариана само се усмихна, обърна се и се спусна по стълбите към колата, пред която я чакаше Джордън.

Без да погледне към Дороти той повдигна Мариана на седалката, след което се покачи и той.

— Помахай й за сбогом — настоя тихо Мариана.

— Да я вземат дяволите.

— Тя много те обича. Хладината ти ще я засегне.

Той й хвърли бърз поглед.

— А какво става с твоята обида?

— Не си ми нужен, когато водя битките си. И й помахай все пак с ръка — настоя тя отново.

— Упорита жена. — Наподоби някаква усмивка на лицето си, вдигна ръка по посока на Дороти и изплющя с поводите.

— Колите преминаха покрай портала на Кембърън и Мариана хвърли още веднаж поглед зад себе си. О, Боже, колко се страхуваше само, когато съзря за пръв път четирите кули! Прекара три години от живота си зад тези зидове! Странно, но повече нямаше да ги види. Каквото и да се случеше, след това пътуване тя и Алекс нямаше да се върнат в Кембърън. За момент изпита съжаление, но веднага го отхвърли. Все пак Кембърън никога не е бил неин дом. Спомни си нещата, които баба й винаги казваше в такива случаи.

— За какво мислиш?

Тя се огледа и забеляза, че Джордън я наблюдава.

Не искаше да му каже, че не възнамерява да се връща в Кембърън. Но Джордън бе част от Кембърън и внезапно изпита желание да сподели всичко с него. Тя заразказва със запъване:

— Стара майка често трябвало да се мести от място на място, за да си върши работата. Първоначално не й било никак приятно. Тъкмо свиквала с някое място и го заобиквала, и ето, трябвало да се откаже от него и отново да тръгва на път. С течение на времето обаче постепенно осъзнала, че всъщност не се отказва от нищо. Защото във всяка стъклопис, във всеки прозорец, които създавала, оставяла и частица от себе си. Тя казваше: „Остави своя знак, Мариана. Така никой не ще успее да ти отнеме онова, което ти принадлежи“.

— Изглежда, че е била мъдра жена.

— Да, много мъдра.

Отново погледна назад към замъка, бастион на властта и привилегиите в продължение на шест столетия. Поколения благородници са идвали и са си отивали, короновани глави са удостоявали имението с присъствието си. Но тя би поставила на мястото му всеки, дръзнал да твърди, че това място дължи на тях повече, отколкото на нея.

— Бог ми е свидетел, Кембърън, оставих в теб своя знак и частица от себе си — прошепна тя.

Глава дванадесета

25 февруари 1812 година

Ренгар, Казан

— Мариана, родна миризма. — Грегор изправи глава и задуши въздуха. — Никъде по света няма да срещнеш ароматите на Казан.

Мариана повтори действието му, но не успя да открие никаква разлика между тази миризма и миризмите в Домайо или Саутуик.

Джордън се приближи до тях и се облегна на перилото на борда.

— Не бива да се преструваш, Мариана. Учтивостта тук е излишна. Всички знаем, че Грегор страда от една неизличима болест. Според него въздухът в Казан е най-сладък, конете са най-големи и най-бързи, а хората — по-силни и интелигентни от останалите.

— Мисля така, защото е вярно — запротестира Грегор. — Сама ще се убедиш, Мариана. — Той я взе за ръка и я поведе към моста, свързващ кораба със сушата. — Джордън, ела. Не се шляй.

— Конете трябва да се оседлаят и да се изведат от кораба. — Той ги последва по моста. — До двореца има четири мили. Ще ни трябва транспорт, нали? Макар и конете от Кембърън да не могат да стъпят на пръста на пламенните казански атове.

— До двореца ли? — попита учудено Мариана.

— Нуждаем се от помощ и трябва да отправим просба към равена — поясни Джордън. Той забеляза тревогата й и побърза да добави: — Това е формалност. Казан едва ли ще се съгласи Небров да се сдобие с оръжие, което може да обърне и срещу страната.

— Много време се губи — каза Мариана. — Не можем да си позволим още едно забавяне. — Пътуването по море продължи цяла вечност и нервите й бяха опнати до крайност. Мисълта, че ще се наложи да чакат в някакъв чужд дворец, бе направо непоносима.

— Може да получим полезна информация — отвърна Джордън. — Януш следи постоянно Небров. Задачата му е да изпраща сведенията едновременно на мен и на правителството.

— А, ето ги. — Грегор се отправи към конете, който тъкмо в този момент слизаха по моста. Той погали ноздрите на своя едър жребец. — Отново твърда земя под копитата, а? — заговори му той нежно. — Сега вече ще се почувстваме по-добре. — Метна се на седлото. — Хайде, тръгваме. — И без да изчака останалите се понесе в галоп по калдъръма.

Мариана поклати удивена глава. Не бе го виждала никога тъй възбуден. Лицето му, цялото обсипано с белези, буквално грееше от радост.

— Много е щастлив.

— Защото си е у дома — добави Джордън простичко.

— Сигурно е много привързан към теб, щом като стои толкова дълго в Англия.

Той я повдигна на седлото.

— Знам, че този факт те учудва, но той наистина държи на мен. — Изправи се на коня и го подкара напред. — Разбира се, съществува и нещо като дълг. Грегор е човек, който винаги изпълнява своя дълг.

Говореше насмешливо, но в действията му се долавяше някаква напрегнатост. Дори й мина през ума, че може би омаловажава проблема с помощта на равена.

— Всичко наред ли е?

— Да, наред е. Попитай Грегор. И той ще ти каже същото.

— Не обичаш ли Казан? — Това предположение я хвърли в смут.

— Нима не разчиташ на закрилата, която може да ти даде тази страна?

— Никога не съм твърдял, че не обичам Казан. Напротив — той е в много по-голяма степен моя родина, отколкото Кембърън. Произнесе тези думи доста сдържано, сякаш между другото, но в тях се таеше нещо, което намери израз и на лицето му. Тя бързо осъзна за какво става въпрос: Той обичаше искрено тази страна. Независимо че думите му относно патриотизма на Грегор прозвучаха насмешливо, неговите чувства бяха не по-малко задълбочени. Просто Джордън си оставаше Джордън — за него не бе присъщо да снеме маската си и да издаде своите истински чувства. — Казан е много по-различен от Кембърън.

Градът, който се откри пред очите им бе съвършено различен от Кембърън, този каменен символ на властта и могъществото. Към небето се възнасяха екзотични куполи с форма на луковица, както и тесни, високи кули. За разлика от къщите в Англия, построени от глина и камък, тук предпочитаният материал бе дървото. Къщите имаха плоски покриви и почти не се отличаваха една от друга. Все пак по тях съществуваха незначителни подробности, които им придаваха известна индивидуалност — фина дърворезба на някое сандъче за цветя или пък шарка по плочките на нечий праг. Докато си проправяха път през пазара Мариана забеляза, че пред всички сергии и магазини горяха малки огньове, над които висяха самовари от мед или порцелан.

Тя посочи към някаква конструкция с форма на канал, около която се тълпяха доста хора.

— Какво е това там?

— Ледена пързалка. В Казан всяко село и всеки град си имат поне по една.

В този момент и тя видя как малко момче се спусна като стрела по пързалката. Заби се в огромна снежна пряспа, но се измъкна бързо от нея и с радостен писък се завтече обратно към стълбата, за да се нареди отново на опашката от желаещи.

— Алекс ще се зарадва много — продума тя, без да се замисли. — Дали ще можем…

Но Алекс не бе при нея. Той може би никога нямаше да…

— Да, ще се зарадва — обади се Джордън уверено. — Няма да можем да го откъснем от това място.

Надежда. Не биваше да се отчайва. Все още имаше надежда и решителността не ги бе напуснала. Откъсна поглед от децата на пързалката и побърза да смени темата.

— Според Грегор ти мразиш Наполеон, тъй като обичаш Казан. Това вярно ли е?

— Грегор обича да опростява нещата.

— Попитах те дали е вярно?

Той повдигна рамене.

— Предполагам, че е така.

— Всъщност защо? Та Казан все пак не е твоята страна.

— Само защото не съм бил роден тук, така ли? Кембърън ми бе даден, а Казан е страната, който сам съм си избрал.

— Тук всичко е толкова… различно.

— Да, и то много повече, отколкото можеш да си представиш. — Той се усмихна. — Първоначално намразих Казан. Защото тукашните хора така и не разбраха каква чест им оказвам с присъствието си. Титлата ми и парите ми не им правеха никакво впечатление. Не бях учен, нито пък бях доказал качествата си в бой, следователно за тях аз бях никой. Извънредно отрезвяващо преживяване за разглезен хлапак като мен.

— И защо остана тогава?

— Имах си причини. — По лицето му премина крива усмивка. — Една от тях бе наранената ми гордост. Не исках да бъда един от многото. И стана така, че последвах Грегор и хората му в степта, когато татарските орди нахлуха в Казан.

— Воювахте ли?

Той само кимна с глава.

— Казан почти винаги е във война с някого. Богатството на нашата страна се ограничава единствено с подземните изкопаеми, но пък имаме достъп до Средиземно море.

— „Нашата страна“ ли каза?

— Там, в степта тя стана и моя. Заслужих го с кръвта си.

Тези прости, но силни думи я накараха да потрепери. Военните походи са го променили, помисли си тя, направили са го твърд и непреклонен, отнели са от него всякаква мекушавост и са го обвързали с тези странни, нецивилизовани люде.

Той се загледа в извисените, прелестни кули на двореца далеч пред тях и тя долови спотаеното чувство, обзело мъжа до нея.

— Неприятно ли ти е, че се налага да се срещнеш с равена?

— Не, не е това. — Той отмести погледа си. — По-скоро съм малко загрижен. — Той пришпори коня. — Ела. Грегор наложи такова темпо, че още преди да стигнем дворцовия портал, той вече ще си седи в залата за аудиенции.

Но когато влязоха в залата, Грегор съвсем не седеше, а се разхождаше нервно напред-назад.

— Изпратих вест, че ще пристигнем. Ще ни приемат всеки момент.

— Освен ако не ни накарат нарочно да почакаме малко — вметна Джордън. — Знае ли човек?

— Не си никак коректен — отвърна Грегор. — Тя ще дойде.

Мариана наостри уши. „Тя“ ли?

— Джордън рядко се държи коректно с мен. Би трябвало да си наясно по този въпрос, Грегор.

Мариана се обърна към вратата, до която стоеше жената, произнесла тези думи.

Та тя познава тази жена! Нали толкова часове наред бе изучавала това красиво, изразително лице! Сега бе просто по-възрастно, а около косо разположените зелени очи имаше вече микроскопични бръчици. Но въпреки всичко то бе все още красиво и дори още по-изразително.

— Винаги съм бил коректен към теб. Само че съм доста недоверчив. Знаеш, че мразя разочарованията. — Джордън пристъпи напред и поднесе ръката на жената към устните си. — Изглеждаш красива както винаги, а може би и малко по-млада.

Майката на Джордън. Мариана не бе в състояние да откъсне погледа си от нея. Майката на Джордън, която починала, когато той е бил още съвсем малък. В този миг не съществуваше никакво съмнение — пред нея стояха майка и син.

— То се знае, че изглеждам по-млада — отвърна жената. — Взела съм решение да не остарявам. А догодина ще наредя да спрат и всички часовници в Казан.

— Също и да се изгорят без остатък всички календари — добави Грегор. — Ще се погрижа лично.

Тя го посрещна с ослепителна усмивка.

— Грегор. Добре ли си?

Той кимна.

— Горе-долу.

— Като изключим само един маловажен удар с нож в гърдите — отбеляза Джордън.

Усмивката й угасна.

— Кой беше?

— Костен, човекът на Небров.

Лицето й сякаш застина.

— Уби ли го, Джордън?

— Още не.

— И защо не? Трябва да свършиш сам тази работа. В противен случай ще се наложи аз да издам съответното разпореждане.

— А пък аз мисля, че този въпрос засяга единствено мен — намеси се благо Грегор.

— Кротувай, Грегор. Не съм доволна от теб. Твоята сила и твоят разум сигурно доста са отслабнали, щом като си позволил да те рани този пършивец Костен.

Не е честно от нейна страна, помисли си Мариана с негодувание.

— Били са седмина — намеси се тя внезапно в разговора. — И освен това е изминал ранен цели шест мили в снега.

Жената обърна глава към нея.

— О, имаме си и адвокат… Ти сигурно си Мариана Сандърс, нали? — Тя впи острия си поглед в девойката. — Грегор ми писа най-подробно за теб. Ще ми се да видя онази стъклопис с моя портрет. — Лицето й се изкриви в гримаса. — Макар че това ще да е единственото място в Кембърън, което искам да видя отново.

— Мислех, че вече не сте сред живите.

— Наистина нямаше да съм сред живите, ако бях останала на това място. — Извърна се към Джордън и го изгледа предизвикателно. — Там се задушавах.

Джордън не се поддаде на провокацията.

— Мариана, за мен е чест да те представя на Нейно величество, Ана Дворак, равен на Казан — усмихна се той. — За теб ще е приятно да узнаеш, че не се налага да правиш реверанс. В Казан тези неща не са приети. Достатъчно е да наклониш леко глава в знак на уважение.

— Разбира се, ако го изпитваш това уважение — добави Ана с ирония в гласа. — Предполагам, че раняването на Грегор е свързано с вестта, която получих от Януш преди три дни.

— Значи си получила съобщение от него, така ли?

Тя кимна леко.

— Ела с мен. Трябва да поговорим. — Обърна се към Грегор. — Настани я по подобаващ начин. Шандор е тук някъде. Ще се видим на вечеря. — Движена от внезапен импулс, тя го хвана за ръката. — Никак не ми е неприятно да те видя отново, мадо.

— Мисля дори, че много се радваш — поправи я Грегор.

— Може и така да е — отвърна тя и се разсмя.

Двамата се оттеглиха и Мариана се обърна към Грегор:

— Защо всички в Кембърън смятат, че е мъртва?

— Защото тя иска така. Планирахме всичко много грижливо и всички си мислят, че се е удавила при корабокрушение. По този начин ние решихме проблема с трупа.

— Защо казваш „ние“?

— Защото тя поиска помощ и аз й помогнах.

Думите му прозвучаха толкова естествено, сякаш той бе единственият човек на този свят, способен да помогне на Ана.

Грегор я изведе от залата.

— А, ето го и Шандор. — Той махна с ръка на млад брадат мъж, който вървеше забързано по коридора. — Равенът иска да настаниш нашата белка. Близо до градината.

— Какво означава белка?

— Чужденка. Жена, която не е от нашите.

Едва ли съществува по-точно определение, помисли си тя. Никога до този момент не бе се чувствала тъй излишна, както в този миг. Реши да продължи темата, прекъсната от Шандор.

— Защо е поискала всички да я смятат за покойница? — попита тя Грегор докато следваха младия мъж през истински лабиринт от коридори.

— Тя обясни вече. Защото не можеше да понася живота, който водеше. — Той поклати глава. — Изобщо не биваше да отива в Кембърън, но тогава бе млада, своенравна и не се вслушваше в ничий съвет. Освен това кръвта й кипеше и когато срещна бащата на Джордън, тя си мислеше единствено за… — Той замлъкна и посочи с глава към вървящия пред тях Шандор. — Не бива да продължавам. Пред поданиците трябва да се говори само със страхопочитание за равена.

Равенът, майката на Джордън, жената, възкръснала за нов живот. Всичко се обърка в главата на Мариана и тя прошепна:

— Джордън ми каза, че майка му е изчезнала от неговия живот, когато е бил едва на две години.

Той се разсмя.

— Нима е казал това? Е, лъжите не са силното място на Джордън.

— Тя го е напуснала. Напуснала е собственото си дете. — Мариана поклати глава. — Как е могла да стори това? След като е била нещастна в Кембърън, защо не е избягала заедно с него.

Грегор отново стана сериозен.

— Той е бил бъдещият дук на Кембърън. Нямаше да й разрешат да го вземе със себе си. Нямаше право да се разхожда с него без придружителка — девица от благороден род. Дори и да поискаше да си тръгне сама, пак нямаше да я пуснат. Затова бе необходима и тази лъжа. Тя знаеше, че оставя Джордън в добри ръце и че няма да му липсва нищо.

Човек има само една майка.

Накрая всички си отиват.

Когато Джордън произнесе тези цинични слова, изобщо не й дойде на ум, че има предвид и майка си.

— Не бива да я съдиш твърде строго. — Грегор я изгледа продължително. — Тя знае, че е извършила несправедливост и този факт я измъчва. Но за Ана това бе единственият изход.

Припомни си напрежението, което излъчваха Джордън и майка му докато разговаряха.

— Мисля, че Джордън няма да се съгласи с теб.

— Не е лесно да се определи съвсем точно какви чувства изпитват един към друг. Двамата много си приличат.

— Той кога е разбрал, че майка му е жива.

— На деветнадесетгодишна възраст. През всичките тези години ние го наблюдавахме — изпращаха ни редовни доклади. Накрая Ана реши, че не бива да се чака повече. — Лицето на Грегор се изкриви в иронична гримаса. — Той придоби бързо пороците на баща си и им се отдаде със страстта и енергията, наследени от майка му. Така че се наложи тя да ме изпрати в Англия, за да го променя.

— Какво ще кажете за тази стая? — Шандор отвори една от вратите и отстъпи встрани. — Ако не ви хареса, може да се настаните в друга с изглед към фонтана.

Не обърна почти никакво внимание на изисканите покои. Остана само някакво бегло впечатление от златисти драперии, светлина и простор.

— О, не, тази е чудесна.

Грегор се усмихна.

— Много добре, Шандор. Благодаря ти.

Шандор се поклони леко и се оттегли.

— Ще наредя да ти качат багажа. — Помълча за миг и продължи: — Знам, че си доста объркана, но съм убеден, че тук ще ти хареса. Отсега се радвам, че мога да ти покажа родината си.

— Няма време. Нали тръгваме по най-бързия начин за Монтавия?

— Не е нужно много време, за да обикнеш Казан. — Той се отправи към вратата. — А сега си почини. Вечеряме обикновено на здрачаване. Ще дойда да те взема и ще те придружа до трапезарията. Други изненади няма да има. Днес ще се храним сами.

След тръгването му побърза да си легне.

Да си почине ли? От една страна се тревожеше за Алекс, но освен това не можеше да забрави и сцената, на която стана свидетел преди малко. В залата за аудиенции тя долови противоборството на най-различни чувства — предизвикателство, любов, вярност, неприязън. Не биваше обаче да се влияе от нищо. Бе на това място, за да спаси Алекс, а не за да се намесва в объркания живот на другите.

Накрая всички си отиват.

Не изпитваше състрадание към изоставеното дете. Джордън нямаше право да я заключва. Та той дори и за миг не показа, че съжалява за стореното. Нещо повече, каза й, че след като освободят Алекс, ще се опита отново да…

Всички си отиват…

Когато Грегор и Мариана влязоха в трапезарията, Джордън и майка му разговаряха оживено.

Осветяваха ги последните златисто пурпурни отблясъци на залязващото слънце. Колко си приличаха двамата — високи, със силно, здраво телосложение, черни, искрящи коси, смели, подозрителни.

Джордън вдигна глава и я видя. Поклони се вежливо на майка си и се отправи към нея.

— Настани ли се вече? — попита той.

Тя кимна.

— Какво съобщение е изпратил Януш?

— Преди три дни Костен е довел някакъв пленник в имението си в Пекбар.

— Алекс ли е бил?

— Било е тъмно и Януш не го е видял съвсем ясно.

— Сигурно е бил Алекс. Какво ще предприемем сега?

— Първо ще отидем да вечеряме. — Той хвана Мариана за ръка. — После ще се наспим добре и утре потегляме с конете към Монтавия.

— Трябва да изработим план — каза Мариана припряно.

— Имам нещо наум. Ще го обсъдим утре. Равенът възнамерява да изпрати с нас значителна военна част.

Говореше за нея не като за своя майка, а като за равен. Разграничава се съвсем съзнателно от нея, помисли си Мариана, когато погледът й се спря на жената, застанала до прозореца. Ана изпъна рамене и ги изгледа равнодушно. И все пак равнодушието й сякаш не бе съвсем истинско. Може би се чувстваше самотна. Не, не, самата мисъл изглеждаше абсурдна. С бялата си брокатена рокля и короната, обсипана със смарагди, тази жена излъчваше непристъпност и царско величие.

— Придружи Мариана до масата, Джордън. — Още недоизрекъл последните думи, Грегор се забърза към владетелката. — Ще седна до Ана. Имаме да разговаряме за толкова много неща.

Мариана видя как Грегор се поклони и каза нещо на майката на Джордън. Тя отметна глава и се разсмя, изпълнена с жизненост. Той пое ръката й, поведе я към най-видното място на масата и намести подчертано любезно нейния стол. Всяка дума, всеки жест свидетелстваха за дългогодишна близост.

— Изглежда се познават много добре — промълви Мариана.

— Да, от люлката — отвърна Джордън. — Те са далечни братовчеди и са отраснали заедно. Бащата на Грегор командваше гвардията.

— Грегор бил ли е в армията? Лицето му е цялото в белези.

— Да, и то години наред. Но когато Ана стана владетелка на страната, го издигна за свой първи съветник.

— Не разбирам как майка ти е станала равен. Знам от Грегор, че по времето, когато се е омъжила за баща ти, тя не е била нищо повече от младо момиче с благороден произход.

— В Казан короната не се предава автоматично от бащата на сина.

На масата Джордън сложи Мариана по-далеч от Грегор и майка си, след което седна точно срещу нея. Отново сме на разстояние един от друг, мина бегло през ума й.

Джордън продължи:

— Казан е заобиколен от всевъзможни врагове и не може да си позволи слаб и ограничен владетел. Съветът на благородните избира за монарх най-способния от собствените си редици. След смъртта на предишния равен страната нямаше владетел в продължение на две години. После избраха Ана.

— На жена ли са се спрели?

— Ако те чуеше Дороти, щеше да се възмути от учудването ти. Тя, разбира се, ще бъде възхитена, когато научи, че в Казан жените имат възможност да разгърнат способностите си.

— О, и аз съм възхитена. — След което добави натъртено: — За мен просто е необичайно, че мъжете могат да бъдат толкова толерантни. Дори и в Монтавия това не е възможно да се случи.

— Съветът стигна до извода, че тя е доказала своите способности. След смъртта на баща си тя пое властта над неговата област и я доведе до разцвет. Освен това начело на васалите си обяви война на бандитите и пришълците отвъд границата. Построи мостове и водопроводи, погрижи се за старците и болните и дори тук, в Ренгар, откри клиника. Да, била е просто безупречна. — Той се усмихна саркастично. — Вярно, че женитбата в Англия хвърля петно върху нея, но в крайна сметка този факт не е бил взет под внимание, тъй като церемонията не се е провела по казанските обичаи и следователно бракът не е бил валиден.

— Да, но тя не е омъжвала повторно.

— Не. — По лицето му се изписа подигравателна усмивка. — След брака с баща ми й е дошло окончателно до гуша от ангажименти, които ограничават свободата й.

— Не я приемаш, нали?

— Ах, така ли? Е, може и да си права. Във всеки случай й се възхищавам. Тя е изключителна жена. Напомня ми малко на теб.

— На мен ли? — Поклати глава. — Аз не съм като нея.

— Ти притежаваш същата жизненост и сила. И чувствена страст.

Тези думи я свариха напълно неподготвена. Тялото й реагира несъзнателно, както през времето, прекарано в ловната хижа — между бедрата й премина тръпка, а гърдите й се обтегнаха. Внезапно той свали маската и пред нея се изправи отново онзи мъж, който предизвикваше еротичните й фантазии в Делуинд. И нито следа от онзи Джордън, който по пътя от Кембърън към Казан отбягваше и най-далечния сексуален намек.

Той се усмихна, забелязвайки изражението на лицето й.

— Не се бой, ще спазя обещанието си. Просто реших да ти припомня, че има нещо и то ни очаква. И двамата. — Погледът му се спря на прислужника, който се приближи до тях с поднос, отрупан с печено месо. — Опитай пилешкото. Готвачът е приготвил чудесен сос.

— Все още я желае. — Ана захапа една кълка, без да отмества поглед от Джордън и Мариана. — Крайно необичайно за Джордън.

— Мариана също не е обичайна жена — обади се Грегор. — Както и чувствата му към нея.

— Не забелязвам в нея нищо необикновено. — Смръщила вежди, тя заизучава Мариана с поглед. — А защо му се съпротивлява?

— Тя не го смята за свой враг. Просто обича брат си и в лицето на Джордън вижда човека, виновен за отвличането му.

— Той ще освободи момчето.

— Е, има още една подробност — искаме да й отнемем джеделара.

Ана отмина този аргумент с небрежно движение на ръката.

— Правото е на наша страна.

— Нали знаеш, правото е там, където е и интересът ми.

Тя кимна замислено.

— Да, явно, че ще възникнат някои проблеми. Но все пак повечето жени се вслушват в плътта си, а не в разума.

— Мариана е доста различна от останалите жени.

— Ти ми каза, че е привлечена от него. Следователно си е точно млада жена със страсти, присъщи на всяка една млада жена.

Разговорът не му бе приятен. В първия миг му се стори, че открива в държането и признаци на ревност, но веднага забеляза, че всъщност чувствата на Ана са доста по-сложни.

— Ана, борбата се води изключително между тях двамата. Той я желае, но това далеч не е достатъчно. Нали ти самата ме изпрати в Англия, за да не се разглези много и да не получава всичко, което си поиска.

— Това е нещо съвсем различно.

Бе различно, само защото Ана го виждаше по този начин.

— Какви ли чувства щяха да те вълнуват, ако майката на мъжа ти твърдеше, че трябва винаги да си на негово разположение независимо какво изпитваш в момента.

— За това не можеше да става и дума. В Англия ме мразеха.

— И с пълно право. Беше необуздана, дива и през цялото време се опитваше да пробиваш стените с глава. Когато мачкаш хората наред, не можеш да очакваш да те обичат.

Тя го стрелна сърдито с очи.

— Аз не мачкам хората. Във всеки случай нямам този навик.

Той се разсмя гръмогласно.

— Признавам, че с течение на годините характерът ти се е смекчил. Сега приличаш повече на тигър, готов за скок, отколкото на нападащ лъв. — Погледът му отново се спря на Мариана. — Тя сътвори великолепен стъклопис, изобразяваща тигър. Напомни ми за теб.

Вниманието й отново се насочи към предишната тема.

— Джордън е великодушен човек и може да бъде много очарователен. Не виждам защо да не я притежава. Тя едва ли ще си намери по-добър закрилник и любовник.

Смехът му секна, когато забеляза насоката на мислите й. Избереше ли този път, щяха да дойдат и неприятностите.

— Ана, ти не можеш да го купиш — изрече той бавно и тежко.

— Не ставай смешен. Не се опитвам да го купя. — Тя издаде брадичка. — Не е необходимо.

— Така е. Независимо какво мислиш по въпроса. — Той надигна чашата с вино до устните си. — С времето той ще дойде при теб.

— Нима? — Тя стисна мрачно устни. — Може би когато остарея, косата ми посивее и хората започнат да ми съчувстват, тогава ли? Твърде много съм чакала. Какво иска той от мен? Не мога да бъда по-различна от това, което съм.

— Имай търпение! Не можеш да твърдиш, че си била любвеобилна и самопожертвувателна майка, нали? — изрече Грегор с успокоителен тон. — Така както и той не е толерантен и снизходителен син.

— Не искам снизходителността му.

— Какво искаш тогава от него?

След кратко мълчание тя заговори пресекливо:

— Не бива да бъде тъй студен към мен. Мисля, че може да е малко по-дружелюбен. Все пак преследваме обща цел, нали?

Той почувства мъката й, която тя никога не издаваше пред Джордън. Прииска му се да протегне ръка и да я докосне, но този жест нямаше да я утеши. Раната бе твърде дълбоко.

— Мисля, че с времето всичко ще се оправи.

— Казвал си ми го вече — прекъсна го тя нетърпеливо.

— Ах, разбирам, ти се боиш от сивата коса и разпадащите се кости. Но дотам няма да се стигне. Нали ще заповядам да се изгорят всички календари в тази страна.

Тя се усмихна пресилено.

— Би ли сторил наистина това за мен?

— Естествено. Необходима ти е жива вода, така ли? Дадено, тръгвам тутакси да намеря.

— Не съм съвсем сигурна дали искам да се подмладя. Като млада бях доста глупава.

— Всички сме така. После помъдряваме с опита.

— Ти никога не си бил глупав — промълви тя. — Винаги си си бил такъв, какъвто си сега. — По лицето й премина сянка. — Наистина ли си бил изложен на смъртна опасност?

— Не, ранявали са ме и по-тежко. Но Мариана се е изплашила от голямото количество изгубена кръв.

— Не искам да умираш — възкликна тя пламенно. — Чуваш ли? Не искам. Какво ще правя без теб? — Тя направи гримаса, осъзнавайки истинския смисъл на последните си думи. — Много съм себична, нали? Не съм никак убедена, че оценката ти за мен е вярна и че с годините характерът ми е станал по-добър.

— Ти си си ти. Доброто и злото в теб образуват единство. Важна е цялостната Ана Дворак, а не отделни нейни черти.

Тя се загледа вторачено в чашата си.

— Цялостната Ана Дворак има потребности, които ти не удовлетворяваш. Тази нощ ще дойдеш ли при мен?

— Не.

Пръстите й стиснаха здраво чашата.

— Няма да те чакам вечно.

— Много добро вино. Собствено производство ли е?

— Да. Твоят отказ ме обижда. Защото има мъже, които ме желаят.

— Аз също те желая. — Той се усмихна. — Не може и да бъде другояче. Та ти притежаваш всичко, което мъжът търси в жената.

— Защо тогава не искаш… няма да се унижавам повече.

— Напротив! Ще го сториш.

— Защо мислиш така?

— Защото знаеш, че никой не те обича като мен. И освен това те измъчва любопитство — какво ли е да спиш с мъж, чиято любов е тъй силна като моята.

Тя се усмихна съблазнително.

— Ако ме обичаш истински, ще дойдеш тази нощ при мен.

— Именно защото те обичам, няма да дойда. Съжалявам, но за теб, както и за Джордън, не е полезно да се изпълняват всичките ти желания.

— Аз не съм Джордън.

Тя и не подозираше колко прилича на сина си в този миг. Зелени, гневно искрящи очи, решително стиснати, красиви устни, натрупана енергия, готова всеки миг да избухне. Единствената разлика бе, че Джордън прикриваше чувствата си с цинизъм докато Ана изграждаше пред себе си защитна стена от гордост.

— Не, Ана — повтори той с благ глас. Обзе я разочарование и ярост.

— Аз не съм монахиня, Грегор. Искаш ли да узнаеш с колко мъже съм била, откакто се видяхме последния път?

— Не, не искам.

— Днес, когато се оттегля в покоите си, ще изпратя да доведат мъж, който няма да…

— Не, няма да го сториш. — Той издържа погледа й. — Не и докато съм тук.

— Не очаквай от мен да… — Тя замлъкна и кимна с рязко движение. — Не и докато си тук — повтори с разтреперан глас. — Никога, когато си тук. — Припряно отмести поглед встрани. — Труден човек си ти, мадо.

— Аз съм съвсем обикновен мъж.

— Който трябва на всяка цена да наложи своята воля, нали? — Тя изпъна рамене с победоносна усмивка. — Е, едва ли ще претърпя поражение на всички възможни фронтове. Ако аз не съм щастлива, поне ще се погрижа Джордън да бъде.

Трябваше да се досети, че тя ще поеме хвърлената ръкавица.

— Ти му отне майката и сега ти се иска да смекчиш болката му като му осигуриш любовница, нали? Не е никак лесно да се сключи такова споразумение, Ана.

— Ще се възпротивиш ли?

Той посочи с глава към Мариана.

— Тя ще се възпротиви.

Ана се вгледа във фините черти и изящната фигура на девойката.

— Мисля, че не е в състояние да се пребори с мен. Мисля още, че трябва да ви придружа до Монтавия. Ако и аз съм там, Небров едва ли ще посмее да нападне.

— Не съм сигурен.

Тя се усмихна ослепително.

— А освен това може да се наложи да те закрилям, в случай че разумът ти отново те напусне. Да, да, и аз идвам в Монтавия.

Той отвори уста, за да й възрази, но после пак я затвори. Вероятно бе по-добре Ана наистина да дойде с тях. Мариана бе човек със силна воля и щеше да се противопостави на Ана. Освен това не бе никак изключено усилията на Ана да доведат до онази цел, която искаше да постигне най-много на света. Съвместна цел, бе споменала тя, имайки предвид победата над Наполеон. Мариана обаче й предлагаше възможността за втора съвместна цел.

Бедното гълъбче, той възнамеряваше да я хвърли на тигрите.

— Защо не ми противоречиш? — попита тя недоверчиво.

— Защото искам да дойдеш с нас. — Той й се усмихна и добави с искрен тон: — Искам да си винаги до мен, Ана.

В хладния утринен въздух парата от конските ноздри се носеше като пушек из целия двор. Мариана се въртеше нетърпеливо на седлото, когато от двореца се появи и Джордън.

Беше облечен изцяло в черно — строен, непоколебим и малко зловещ в оскъдната утринна светлина.

— Добро утро. — Той скочи на коня и сграбчи шведите. — Съжалявам, че те накарах да чакаш, но имах известни проблеми с равена. Изглежда, че иска да ни придружи.

Тя смръщи чело.

— Защо?

Той повдигна рамене.

— Кой знае? Думите й невинаги отговарят на онова, което мисли. — Погледна изпитателно към очакващите ги ездачи. — Но трябва да се признае, че спази напълно обещанието си. Ще ни предостави конен отряд. Така че ще си имаме и армия.

— Колко време ще я чакаме? — попита тя.

— Няма да е дълго. — Отново обърна поглед към двореца. — А, ето че идва.

Ана Дворак приличаше много на воина, изобразен на стъклописа. Тя се качи на врания си кон и пое към тях. Не носеше броня, но държеше гърба си изправен, а стойката й бе безупречна. От цялата и фигура се излъчваше дързост и величие.

— Твърдо ли си решила да дойдеш с нас? Знаеш, че не е задължително — обърна се Джордън към нея, когато запря коня си пред тях. — Няма никакъв смисъл да се излагаш на опасност.

— Загрижеността ти е направо трогателна. Смятам обаче, че е необходимо да ви придружа. Освен това тук решавам аз, а не ти, Джордън. — При тези думи тя му даде знак да тръгне напред. — А сега ни остави сами с нашата белка.

— Защо? — попита Джордън.

— Искам да посрещна гостенката си сърдечно. Вчера не ми даде никаква възможност да се запозная с нея.

Джордън се поколеба и погледна Мариана с ням въпрос в очите.

Сили небесни, държи се така, сякаш тази жена се кани да ми пререже гърлото, помисли си тя. Не изпитваше особено желание да разговаря с равена, но пък нямаше и от какво да се опасява.

— Хайде — рече тя кратко.

Той повдигна равнодушно рамене и пришпори коня си. Ана изравни коня си с този на Мариана.

— Не говори безсмислици. Жената винаги се нуждае от закрила.

— И вие ли?

— Аз съм равен. Имам си цяла армия да ме закриля.

— А преди да станете равен?

— Обича да играе ролята на закрилник. За мъж не е лошо, нали?

— Е, добре, признавам, че ако мъж ми предложеше закрила, щях да го окача за пръстите на краката.

— И Грегор ли?

Изражението на лицето й внезапно омекна.

— Грегор не се вслушва в никого и никога не предлага нищо. Той просто се поставя на разположение. — Тя смръщи чело. — Само че не съм тук, за да разговаряме за Грегор или пък да отговарям на въпросите ти.

— Казахте, че искате да се запознаете с мен, Ваше величество.

— Не, искам да ти кажа да пуснеш Джордън отново в леглото си.

Очите на Мариана се разшириха от възмущение.

— Какво казахте?

Ана повдигна равнодушно рамене.

— Аз не съм като Джордън. Липсва ми тънкият усет. Мъжете са склонни да обикалят на пръсти около проблема докато прекият сблъсък може да разреши всичко.

— И проблемът съм аз, така ли? — попита Мариана предпазливо.

— Сърдита си на Джордън, но въпросът може да се уреди. Глупаво е да си затриеш бъдещето заради някакъв краткотраен спор. Разбира се, Джордън не може да ти предложи брак, но в негово лице ще намериш извънредно щедър закрилник.

— Ах, наистина ли?

— А аз пък гарантирам, че ще бъдеш обезщетена, ако той те напусне. Ще имаш значителен доход, както и хубава къща в Казан. Грегор ми каза, че си много привързана към братчето си. Ще се погрижа да получи добро образование и след това ще може да направи кариера по свой избор. — Тя изгледа настойчиво Мариана. — Кажи, може ли изобщо човек да поиска повече от това, което ти предлагам аз?

— О, да, още нещо. — Гласът на Мариана се разтрепери от гняв. — Той ли ви помоли да разговаряте с мен?

— Джордън не обича да моли. Аз взимам решенията си сама. — Тя се загледа втренчено в лицето на Мариана. — В момента си извън себе си от гняв и не си способна да разсъждаваш разумно.

— Разумно ли? Значи, според вас е разумно да стана курва?

— Аз не съм… е, може би, но само за твое добро.

— А ако аз направех същото предложение на вас?

— В твоята ситуация щях да го сметна за… — Тя млъкна за миг, след което избухна: — Аз не съм в твоята ситуация. Правя го заради Джордън.

— И вие сте като него — възкликна Мариана гневно. — За вас имат значение единствено собствените ви желания. — Пое дълбоко въздух. — Не, благодаря, Ваше величество. Не искам нито къщата ви, нито пък вашия син. Искам само да ми помогнете да освободя брат си. Когато всичко приключи, ще се сбогувам и с двама ви.

Ана се взря в пламналото лице на Мариана, видя и гневния блясък в очите и. Тя дръпна поводите.

— Тревогата за брат ти замъглява твоето съзнание. Помисли си пак. — Погледът й се отмести от девойката и тя добави: — Ще те помоля да не казваш на Джордън за разговора ни.

— Защо? Нима не искате той да научи за грижите, които полагате за него? — процеди Мариана.

— Досега не съм имала успех, а с провалите си никой не се хвали. — Пришпори коня си и се понесе към челото на отряда.

Мариана се разтрепери толкова силно, че едва се задържа върху седлото. Ярост. Да, изпълваше я ярост. В този миг не бе способна да мисли ясно. Но всъщност какво я засягаше, че равенът се опитва да предопредели и ограничи ролята й в живота на Джордън? Та тя изобщо не искаше каквато и да било роля. Всичко останало, което й каза Ана, мина покрай нея, без да остави следи.

— А сега вдишай дълбоко. — Грегор се изравни с нея. — Мисли за хладна, бистра вода. Понякога помага.

Мариана последва съвета му, но не почувства облекчение.

— Предложи ми добра цена, ако стана наложница на сина й.

Той въздъхна.

— Така си и мислех. Ана винаги си е била такава — пряма и дори безпардонна.

— А аз се питам как изобщо са я избрали за равен. Та тя е в състояние да разпали война, само защото мнението й може да се разминава с мнението на нечий посланик например.

— Вярно, така е. — Той се усмихна. — Но почти никога не е толкова лоша. Чувствата й застават на пътя на разума и тя затъва в отчаяние.

Думата „отчаяние“ трудно можеше да се свърже с наглата жена, която преди броени секунди я напусна в галоп.

— Можеш и да не ми вярваш, но наистина е отчаяна. — Грегор потърси с поглед Джордън, който водеше колоната. — Тя го обича. Винаги го е обичала.

— Ако една жена обича сина си, не го изоставя.

— Неотстъпчива си като него — рече Грегор. — Той и досега не й е простил. Когато Джордън дойде за пръв път в Казан, тя реши, че й е простил, но между тях стои висока стена.

— Която тя иска да срути чрез мен, така ли?

— Отчаяна е — повтори той. — И решителна. Пази се от нея.

— Нека тя да се пази от мен — отвърна Мариана ядовито. — Аз не съм някакъв си кокал, който може ей така да подхвърли на сина си.

— Гневиш й се, и то с право — обади се Грегор. — Но трябва да се опиташ и да я разбереш. Понякога се държи като нетърпеливо дете. Животът на Ана бе изпълнен с трудности и заблуди, но ако е необходимо, тя е в състояние буквално да се раздаде цялата. Винаги е била моя приятелка и по-добра не съм имал.

— Не желая да я разбера, нито пък държа да сме приятелки. А най-вече не искам да бъда едно от заблужденията й.

— Е, разговорът ни премина неуспешно. — Лицето му се изкриви в гримаса. — Да видим дали пък с Ана късметът няма да ме огрее.

Той се отдалечи и Мариана го проследи с поглед.

Тя разбираше, че бракът с Джордън е невъзможен. От мъж с неговото обществено положение се очакваше да си вземе жена от своето съсловие. Що се отнася до нея пък, тя не искаше да се обвързва с човек, който ще се опита да я притежава и да я ограничава. Взети сами по себе си думите на равена не означаваха нищо. Беше възмутена по-скоро от обидата, която й нанесе тази жена. Защото й даде да разбере, че представлява само една играчка, която след време може да се захвърли на боклука.

Но тя не бе играчка. Тя бе личност и притежаваше стойност.

Не, не изпитваше нито болка, нито пък бе стресната от чутото. Просто бе вбесена.

— Сега пък какво съм сторил? — попита Джордън, след като се намести до Мариана върху овчата кожа, метната пред огъня. — Трябва да е било нещо извънредно безсрамно, защото иначе нямаше цял ден да ме гледаш накриво.

— О, не мога да те гледам накриво, след като днес просто не съм те виждала. Пък и едва ли си направил нещо друго, освен да си това, което си.

Той потръпна.

— Боже, каква унищожителна присъда.

— А освен това ми е съвършено безразлично какво вършиш, щом като не засяга Алекс.

Той се престори, че трепери от студ.

— Днес вятърът е доста студен, нали? — Отправи поглед към майка си, седнала с Грегор от другата страна на огъня и изражението му стана сериозно. — Ако аз не съм прегрешил пред теб, значи ще да е бил равенът. И така, какво ти каза тя?

Погледът на Мариана проследи неговия. Равенът гледаше гордо и предизвикателно към нея. Мариана не можеше да долови за какво разговарят двамата, но й се стори, че зад гордостта на владетелката се е спотаил страх. Заля я гореща вълна — осъзна, че в този миг има власт над тази жена. Джордън нямаше да одобри вмешателството на майка си. Достатъчно бе само да каже няколко думи и щеше да вбие още по-дълбок клин между майка и син.

— Сигурно е пръскала доста отрова — предположи Джордън. — Да не ти е разказвала за греховете на ранната ми младост?

Дали да му каже? Не е длъжна да защищава тази жена и да поема ударите върху себе си сякаш е някаква мъченица. И какво я засяга, че в този миг равенът прилича на ранимо дете?

— Е? — попита Джордън.

Света Дева Марийо, не мога, мина й през ума.

— От къде на къде ще ми разказва за твоето минало? На всички е известно, че поведението ти не е било образцово. Впрочем то и сега е лошо — поправи се тя. — Наистина ли си мислиш, че на този свят всички разговори се въртят около твоята особа?

— Това означава ли, че не сте говорили за мен?

Погледна отново към равена, а след това и към огъня.

— Тя е арогантна и неприятна като теб. Не проявява никакво уважение към работата ми и аз се ядосах. Тази жена не може да разбере, че да сътвориш произведение на изкуството е също толкова важно, колкото да управляваш държава.

Лицето му се разведри.

— Постъпка, достойна за съжаление. Така е, равенът цени повече дисциплинираната войска, отколкото което и да е художествено произведение. Трябва обаче да й въздействаш по някакъв начин. Защото тя е все пак и патрон на изкуствата.

— Не съм дошла тук, за да й въздействам за каквото и да било. Предоставям това занимание на теб. Майка ти е все пак, нали?

— Наистина ли мислиш така?

— О, да. Макар и да не се обръщаш към нея като към своя майка. Може би това е само един от начините ти да я ядосваш, не знам.

Той се вцепени.

— Смяташ я за арогантна и неприятна, а я защищаваш. Защо?

— Не, не я защищавам. Конфликтът помежду ви не ме засяга. Ти я обвиняваш, че те е изоставила и вероятно имаш право. Аз например имах майка, която ме обичаше и ме обсипваше с грижи. Студените, себични жени като равена са ми доста чужди.

— Може и да притежава редица качества, достойни за порицание, но положително не е студена. А що се отнася до себичността, тя буквално се раздава за делото на Казан.

— Престани да дрънкаш и вземи най-сетне твърдо решение. Ще й простиш ли или не? Достойна ли е тя за твоята обич или не?

— Изобщо не дрънкам. — Той смръщи чело. — Стой настрана от този конфликт, Мариана. Това не е твоя работа.

— Аз не се меся. И наистина не ме засяга. — Обаче за свое учудване и разочарование тя осъзна, че наистина се опитва да се намеси. Бе се заклела да не взима отношение, но се хвърли презглава право в най-деликатната област. Затова побърза да смени темата. — Колко време ще пътуваме до Монтавия?

— След два сме на северната граница — отвърна той разсеяно. — Владенията на Небров се намират в североизточната част на Монтавия. Резиденцията му е разположена в Пекбар, на два дни езда от границата.

— Значи след два дни ще можем да преговаряме с него — изрече тя с облекчение.

— Не.

Мариана бе стъписана.

— Какво искаш да кажеш?

— Преговорите ще започнат ден по-късно. Защото първо двамата с Грегор трябва да стигнете до степта. Небров все още не знае, че си изработила нов джеделар. Ти ще чакаш в степта, а Грегор ще изпрати вест в Пекбар, която ще гласи, че Небров трябва да дойде при теб и че в замяна на Алекс ще получи не теб, а джеделара.

— А ако не се съгласи?

— Мисля, че няма да откаже. Времето лети и той ще предпочете да получи готовия джеделар вместо създателката му. Нали в противен случай ще му се наложи да чака докато изработиш джеделара. Трябва да се има предвид още, че Пекбар е разположен в планините. Ако се съгласи на размяната, ще му кажеш, че прозорецът е твърде голям и трошлив и е опасно да се транспортира по тези места. Той да дойде при теб в степта и да доведе Алекс.

— Знаеш отлично, че няма да доведе Алекс.

— Така е, но ще дойде лично, за да не се счупи джеделарът за втори път. Той знае прекрасно, че Грегор не е глупак и че разполага със значителен отряд. Затова Небров ще вземе от Пекбар част от собствените си войски, за да пречупи съпротивата ви.

— Значи, смяташ, че ще се опита да присвои джеделара като заедно с това задържи и Алекс, така ли?

— Мисля, че ще се опита да вземе и джеделара, и теб. — Той спря за миг. — Защото той не иска единствено джеделара, а и човека, който знае всичко за него.

До същия извод бе стигнала и тя.

— Значи аз ще бъда стръвта, а през това време ти нападаш Пекбар и освобождаваш Алекс.

Той кимна.

— Грегор ще вземе половината от отряда, за да те пази. Другата половина идва с мен, за да измъкнем момчето.

— И как смяташ да постъпиш.

— С такъв силен отряд могат да се направят доста неща.

— Смяташ ли да нападаш крепостта? — попита тя със страх в гласа. — Може да е опасно за Алекс.

— Не толкова за Алекс, колкото за теб. За да прехвърлим Алекс в Казан през границата, ни е нужен поне един ден, ако не и повече. Успеете ли двамата с Грегор да приспите подозренията на Небров, възможността да успеем нараства.

Тя кимна удовлетворена.

— Много добре.

— Приемаш всичко твърде спокойно. — В гласа му се прокрадна недоволство. — Разбира се, няма да е тъй просто. Например не знаем какво точно е научил Небров за джеделара. Може би знае дори на кое стъкло е изобразена скицата. Мисля също, че не е нужно да ти припомням докъде може да стигне в жестокостта си този човек.

— Не, не можеше и да става въпрос за спокойствие. Самата мисъл, че ще й се наложи да се изправи лично пред Небров, я изпълваше с ужас. Тя се усмихна пресилено.

— Наистина не се тревожа. При мен ще бъдат Грегор и храбрите войни на равена. Има разлика между сегашната ситуация и последната ми среща с него. — Тя избегна да го погледне в очите. — Всичко ми изглежда ужасно рисковано… А какво ще стане, ако се провалим?

— Не мога да обещая, че ще успеем — отвърна Джордън сдържано. — Но този план е най-доброто, което ми хрумна. Ако имаш по-добър вариант, казвай. Ти смяташ, че съм суетен, но все пак не възнамерявам да поставям живота на Алекс на карта, само за да удовлетворя самолюбието си.

Значи той не я изключваше от борбата за спасяването на брат й. Можеше да участва на равноправни начала. Тази мисъл я стопли и сякаш прогони част от страха й.

— Бях много ядосана. Може пък и да не си чак толкова суетен — произнесе тя с пресеклив глас.

Ъгълчетата на устните му потръпнаха.

— Оценявам високо думите ти. Значи ли това, че одобряваш плана ми?

— Ако не ти хрумва нищо по-безопасно за Алекс, да!

— Наистина не ми идва нищо по-добро на ум за вас двамата. — След което добави доста грубо: — Да не мислиш, че ще те изложа нарочно на опасност? Ако имах твоето съгласие, бих изпратил Грегор на срещата с Небров, а ти щеше незабавно да отпътуваш за Ренгар.

— Нали ти самият каза, че Небров иска и джеделара, и мен. Стръвта няма да е толкова примамлива, ако не дойда и аз. През тялото й премина тръпка. — Не, трябва да съм там.

— В такъв случай след четири дни ще се срещнем тук, в степта.

— Четири дни… — За добро или зло след четири дни всичко щеше да е ясно.

Погледът й се спря на пурпурните върхари на юг — границата между Казан и Монтавия. Алекс бе някъде оттатък тези планини.

Алекс и… Небров.

Глава тринадесета

Здраво стиснал юздите, Джордън проследи с поглед колоната, която се заспуска по планинския път в посока на далечната степ. Мариана се обърна към Грегор и косата й заискри на слънцето. Бяха вече далеч и не можеше да долови думите й, но забеляза, че тя сякаш се усмихва. Откакто отвлякоха брат й не бе я виждал да се усмихва. Та и какво ли може да я накара да се усмихне, помисли си той с огорчение. Боеше се за живота на брат си, а той умножи страха й като я изпрати при човека, от когото тя изпитваше истински ужас. Боже милостиви, не искаше нещата да се развият по този начин. Той, разбира се, преувеличи опасността, която я очаква — в противен случай тя щеше да настоява да го придружи в Пекбар. Но Небров наистина представляваше сериозна заплаха.

— Страхуваш се за нея — обади се Ана. — А не бива. Грегор ще я пази и закриля.

— Знам. — Джордън се обърна към нея. — Грегор пази и закриля всички ни. Често съм се питал какви ли са мотивите му. Защото всъщност ние не сме заслужили с нищо неговите грижи.

— Искаш да кажеш, че аз не заслужавам такова отношение, нали?

— Не съм казал това.

— Но си го помислил. — Тя повдигна рамене. — Може пък и да си прав. Не съм праведница. Но пък имам силен характер и умея да се предпазвам. — При тези думи тя се усмихна. — Според теб защо настоях да дойда с вас? За мен е ясно, разбира се, че съм позакъсняла, но… нали трябва все пак да докажа, че не се боя да поема отговорност?

— Не е нужно да го доказваш на мен.

— Не съм казала, че го върша заради теб. Знам, че поставяш стена помежду ни. Просто трябва да го докажа на самата себе си. — Тя обърна коня си. — Засега нека приключим с този въпрос. Да тръгваме към Пекбар и да освободим момчето.

Два дни по-късно Мариана и Грегор разпънаха палатките си в степта. Грегор изпрати незабавно вестоносец в Пекбар. Отговорът на Небров ги настигна още на следващата сутрин.

Грегор зачете бързо писмото.

— Ще дойде ли? — попита Мариана.

— Да, ще дойде — отговори той, впил поглед в предпланините, отдалечени на няколко мили от тях. — Сигурно още тази вечер.

— Защо не идва веднага? Да не ни готви нещо? Не е изключено и да проследи нашия вестител, нали?

Грегор поклати глава.

— Предполагам, че ще пристигне по тъмно. Нощем коварството се прикрива по-лесно.

— Смяташ, че ще ни нападне, така ли?

— Да. Разбира се, ако е убеден в успеха си. — Той се усмихна успокоително. — Но не се бой. Възнамерявам да не му оставям никакви надежди. — Той се обърна към Нико. — Време е, приятелю мой. Напред към предпланините.

Нико само кимна с глава и се оттегли.

— Предпланините ли? — възкликна Мариана учудено.

— Когато Небров дойде в нашия лагер, той няма да доведе цялата си войска. Теренът тук е равнинен, а и се страхува от нас. Според мен е скрил част от отряда си сред хълмовете и възнамерява по-късно да ни удари от засада.

— Откъде си толкова сигурен?

— О, няма нищо сигурно. Но на този терен той не може да ни изненада с нищо. За всеки случай Нико с хората си ще заеме позиция до хълмовете. Така ще предотвратим възможното нападение.

— Ти, изглежда, си напълно убеден в победата.

— Работата е там, че Казан винаги е бил заплашван от съседите си. Така че ние познаваме отлично хълмовете и планините. Научени сме да изчакваме в засада и когато стане необходимо, да нанасяме удар. Да се оттегляме и отново да атакуваме. Другите обикновено не са достатъчно гъвкави, трудноподвижни са и затова не могат да отговорят на нашите нападения.

— Но Небров също живее в планините, нали?

— Да, но когато войските му се опитаха да превземат Монтавия, се оказа, че не са никак подвижни. Той разчита само на численото преимущество и на въоръжението си, но е зле с въображението.

— Дано си прав.

— Ти се страхуваш — установи Грегор, забелязвайки треперенето й. — Нямаш ли ми доверие? — продължи той и поклати укорително глава. — Та нали си под моя закрила.

— Знам. Само че… — Тя се умълча и затърси подходящите думи, с които да изрази гнетящия я страх от предстоящата среща. — Сигурно ме смяташ за страхливка. Но всичко е заради този човек. Чувствам се толкова безпомощна.

— Нито си страхливка, нито пък безпомощна, освен ако не допуснеш да те завладее страхът, разбира се. — Той смени темата. — Добре е, че ще пристигне вечерта. Преди това сигурно ще разположи войниците си в предпланините. Така Джордън ще има повече време за спасяването на Алекс. — Внезапно лицето му помръкна. — Бог ми е свидетел, наистина ще му е нужно време. Не е много лесно сам човек да се прокрадне незабележимо в крепостта.

— Сам ли? — Тя го изгледа втренчено. — Нима наистина ще бъде сам? На мен ми каза, че ще нападнат крепостта. — Внезапно се досети, че всъщност не той каза това. Тя просто изрази предположение, че ще има нападение и той не възрази.

— За обсада няма време.

— Сам-самичък — прошепна тя.

— Понякога за един мъж е по-безопасно да се осланя на себе си, отколкото на цял батальон. Така може да изненада по-лесно противника. Първо ще се срещне с Януш, за да разбере къде са затворили Алекс. После ще се прехвърли през стената и ще се опита да освободи момчето още преди да забележат присъствието му.

— Но аз изобщо не знаех… О, Боже… а той твърдеше, че срещата ми с Небров била по-опасна. — Сви ръце в юмруци, за да спре треперенето им. — Той сигурно е полудял? Да не е птица, че да влети и излети незабелязан от крепостта?

— Това е единственият начин.

— Как можеш да говориш такива неща? А ако Януш се е излъгал в преценката си?

— Дори и в такъв случай няма опасност за Алекс. Джордън ще се погрижи да не му се случи нищо лошо. Не забравяй, че хората на Небров едва ли ще посегнат на неговия заложник.

— А Джордън? — попита тя разпалено. — Много добре знаеш, че ако го заловят, изобщо няма да се церемонят с него и ще го убият.

— Няма да им е лесно да го хванат. В Казан той не е прекарвал времето си единствено в дворците, а се е бил храбро и срещу нашите врагове.

— Да атакуваш и да се оттеглиш, каза ти. Но има ли къде да се оттегли в Пекбар? Ще го хванат и… — Гласът й секна. — Не биваше да го пускаш. Рискът е твърде голям.

— Длъжен бе да опита — отвърна Грегор простичко. — Едва ли щях да го задържа. Той смята, че момчето е отвлечено по негова вина.

А тя затвърди неговото убеждение. Изпълнена с ожесточение и омраза, тя дори не се сбогува с него, когато се разделиха.

— Настигни го. Трябва да го подкрепиш.

Грегор поклати глава.

— Иска да е сам. А ние сме длъжни да се придържаме към плана. Освен това вече е твърде късно. Няма да стигна навреме в Пекбар.

Явно искаше да каже, че когато пристигне в Пекбар, или Алекс ще бъде на свобода, или пък Джордън ще е мъртъв. Обсеби я ужас и тя се задъха.

— Това бе грешка. Главното ти задължение не е ли да го пазиш? Трябваше да му помогнеш да измисли някакъв друг начин.

— Дори и да е било грешка, сега вече не можем да променим нищо. Ако наистина искаш да му помогнеш, опитай се да не събудиш подозрението на Небров. За да се забави тук, колкото се може по-дълго. Конете му ще са изтощени от дългата езда и без важна причина едва ли ще ги пусне по обратния път.

Заподозреше ли Небров какво става в Пекбар, изобщо нямаше да се подвоуми да пришпори конете, дори с риск да припаднат от изтощение.

— Мисля, че няма да има достатъчно време.

Грегор присви очи.

— Бледна си като луната. Всъщност какво те вълнува? Ако Джордън загине, ще се освободиш от него. Нали искаш точно това? Естествено, в такъв случай ще потърсим друг начин да освободим Алекс. Няма да е просто, но все пак ще се справим.

Тя се обърна и се отправи към палатката си. В този миг се почувства унизена, уязвима и не бе в състояние да слуша повече въпросите на Грегор. Разтрепери се, и всичко в нея се сгърчи.

Животът на Джордън бе поставен на карта.

До този момент вниманието й занимаваше единствено фактът, че опасност грози живота на Алекс. Обзеха я угризения на съвестта, ярост, че не е…

Угризения на съвестта ли?

Осъзнавайки най-сетне този факт, тя притвори очи. Обвинявала е Джордън, понеже самата тя не е била в състояние да признае своята собствена вина. Наистина, в душата си тя вече знаеше, че не отиде насила в Делуинд. Просто бе последвала Джордън, тъй като не можеше да устои на силата му, която я привличаше още от първия миг. Можеше, ако поиска, да се разбунтува срещу му, да се опита да изкопчи къде е скрил Алекс. Но не направи нито едното, нито другото. Ако не се бе поддала на съблазънта, щеше да предпази Алекс от сполетялата го беда.

Ако Джордън носеше някаква вина, тя трябваше да я сподели, както сподели и плътската му страст.

Не, за нея това бе нещо повече от плътска страст. В противен случай нямаше да предприеме тази стъпка. Защото сладострастието бе само маска, която й попречи да погледне по-дълбоко в същината на чувствата си. А те надхвърляха простото физическо привличане.

Дори не се и сбогува с него. Остави го да тръгне, без да му каже нито дума.

Моля те от сърце и душа, Господи, не позволявай да го убият.

— Запази пълно спокойствие — зашепна заклинателно Грегор. Той не може да ти стори нищо. Няма да те оставя нито за миг сама.

Към тях се приближаваха множество ездачи с факли в ръце. Мариана пое дълбоко въздух. В онази злокобна нощ, когато Небров нападна къщата им, войниците също носеха факли. Отблясъкът им освети лицето на Небров и майка й го позна. А после трябваше да бяга с Алекс в гората.

Ето, този човек идваше отново.

— Не е нужно да се обаждаш — рече Грегор успокоително. — Аз ще говоря и вместо теб.

Небров бе съвсем близо и тя го разпозна сред останалите. Не приличаше на чудовище. Имаше фини черти, големи тъмни, бездушни очи. Кадифената му, кафява и остра брадичка издължаваше триъгълното лице, а тънките му устни изглеждаха по-пълни.

— Добър вечер, Дамек. — Запря коня си непосредствено пред тях и бързо се спусна от седлото. Не бе едър човек — съвсем малко по-висок от нея. Облеклото му бе изискано — като се започне от излъсканите черни ботуши, та чак до кожената гарнитура на елегантната сива мантия. Погледът му се спря върху Мариана. — Това ли е момичето?

— Сигурно са ти я описали вече. — Грегор посочи с ръка към палатката. — Няма ли да влезем? Нощта е студена и не бива да се простудиш. Освен ако мислиш, че ти готвим неприятна изненада.

Небров свали бавно ръкавиците си от сърнешка кожа и ги напъха в колана.

— Защо да се страхувам? Разпоредил съм незабавно да убият момчето, ако тук ми се случи нещо. — Той влезе в палатката преди тях. После се обърна и се загледа втренчено в Мариана. — Не съм предполагал, че е такава хубавица. Дрейкън сигурно вече се е насладил на прелестите й. Винаги е добре полезното да се съчетава с приятното. — Той замлъкна за миг. — Майка й също не беше за изхвърляне, но тогава бях много ядосан и не ми беше до тези работи. Малката ми изглежда послушна и много по-достъпна.

Думите му разпалиха ярост в душата й и страхът се стопи като пролетен сняг.

— Не сме се събрали тук да говорим за майка ми!

Небров повдигна учудено вежди.

— Я виж ти, че тя била по-храбра, отколкото предполагах. Но я ми кажи, на какви номера те научи Негова светлост? Как мислиш, дали ще ми харесат и на мен?

— Дошъл си за джеделара — напомни му Грегор. — Къде е момчето?

— Да не мислиш, че съм го довел тук? Оставих го на сигурно място в предпланините. Ще го доведат в лагера, едва когато преговорите завършат успешно. — Усмихна се на Мариана и в устата му лъснаха редица малки, разкривени зъби. — Възхитен съм от факта, че Дрейкън е успял да те предума да създадеш нов джеделар. Така се пести доста време. И така, къде е той?

— А къде е Алекс?

— Казах вече, че… — Той не продължи, а пристъпи към входа на палатката. — Костен — извика силно. — Иди да доведеш момчето.

Мариана се изплаши и погледна крадешком към Грегор. Нима се заблуждаваха? Нима Небров наистина бе довел момчето със себе си? Грегор поклати едва забележимо глава.

Блъф. Подсказваше й, че Небров е бил подготвен за това условие и се опитва да ги измами.

— Костен ли? — повтори Грегор. Мускулите на лицето му се стегнаха и под бледата светлина на лампата обсипаното с белези лице наистина внушаваше страх. — Трябваше да го поканиш да се присъедини към нас. С огромно нетърпение очаквам повторната си среща с него.

— Марк ми разказа за раняването ти — отвърна Небров. — Имал си дни да живееш. Защото той си мислеше, че те е убил.

— Е, опита се, но не успя.

Небров махна с ръка сякаш ставаше въпрос за някаква дреболия и се обърна към Мариана:

— Както виждаш, изпратих да доведат момчето. Ще продължиш ли да се оплакваш или ще ми покажеш най-сетне джеделара?

— Отивам да го донеса. — Мариана се отправи към масата в задната част на палатката и извади едно стъкло. Стъклописа изобразяваше розов храст, виещ се по сив зид.

— Дай го тук! — Небров, който я бе последвал, грабна стъклото от ръката й, изправи го срещу светлината и заразглежда цветята, камъните, бодливите дръжки и листата. — Хм, не е изключено…

Не бе изненадан от скромните размери на джеделара, установи тя изплашена. Явно той и не очакваше друго. Повечето хора си мислеха, че джеделарът обхваща целия небесен прозорец. Небров обаче бе наясно, че скицата се събира само на едно стъкло. Следователно той знаеше повече от Джордън. Но колко повече?

— Но също така не е изключено картината да е без всякаква стойност. — Вниманието му се пренесе върху нея. — Дали не се опитваш да ме изиграеш? Способна ли си на такъв просташки трик?

Едва успя да овладее гласа си.

— Можете да попитате също и дали съм способна да рискувам живота на брат си, нали?

— Според сведенията, с които разполагам, ти си силно привързана към брат си, но пък е напълно възможно Дрейкън да те използва като свое оръдие. Костен ми каза, че той те е прелъстил, а както знаем, жените поставят любимия над семейните си задължения. — Той присви замислено устни. — Дрейкън никога няма да даде джеделара доброволно. Може понякога и да е малко мекушав, но в никакъв случай не е глупак.

— Както виждаш, ние дойдохме — прекъсна го Грегор без видими следи от вълнение. — Той се чувства отговорен за детето. Все пак обещаваме да не ти отнемаме джеделара, след като върнеш малкия.

— Няма да ви е никак лесно — отвърна Небров. — Не, не, според мен Дрейкън смята, че ще взема джеделара, ще освободя момчето и всеки по пътя си. Така ще събуди благодарността на девойката и тя ще прояви готовност да работи за него. А именно — да съедини джеделара и завкова.

— Завков ли? — учуди се Грегор.

Веждите на Небров се повдигнаха.

— Дрейкън не ти ли е казал? — Погледът му се пренесе върху Мариана. — Сигурен съм, че си разказала всичко на Дрейкън, така ли е? Казват, че е голям специалист, когато се наложи да получи нещо от някоя жена. Убеден съм, че е осведомен. Защото колко струва ключът, ако не е предназначен за някоя ключалка, нали? — Той впи поглед в пребледнялото й лице. — Да-а, ти май наистина се страхуваш. Помислила си си, че ще ме изиграеш, така ли?

— Откъде знаете за завкова.

— Е, беше дълга и пипкава работа. Имам си, разбира се, шпиони в Казан, но от тях чух само слухове за джеделара и за някакво помещение в подземния проход, пълно догоре със злато и скъпоценни камъни. Отпътувах за Москва и там открих един от съветниците на цар Павел, който отговарял за работата на надзирателите в тунела. — При тези думи лицето му се изкриви в гримаса. — Не беше лесно. Той, както и родителите ти, е трябвало да бъде убит, тъй като е знаел твърде много, но успял да се откупи от палача си и избягал в провинцията, където успял да прикрие следите си. Толкова време е изминало от прокопаването на прохода, но когато го открихме, той въпреки всичко не искаше да си отвори устата. Все пак успях да го склоня… малко преди да предаде Богу дух. От него научих, че всъщност джеделарът ни дава само половината от отговора.

Грегор погледна замислен към Мариана.

— Както виждаш, само стъклото, па било то и истинско, не е достатъчно. Необходим ми е някой, който да съчетае двете съставки. — Той се усмихна на Мариана. — Близо е до ума, че лицето, създало джеделара, може да разреши и цялата загадка.

Тя навлажни устните си с език.

— А ако не знам как?

— О, значи късметът те е напуснал и ще ти се случат лоши неща.

— Не е твърде умно човек да ръси заплахи докато се намира във вражия лагер — изрече Грегор предупредително.

— Не и когато се чувства сигурен като мен. Защото аз се чувствам напълно сигурен. — Той погледна Мариана. — Ако това стъкло тук случайно е фалшификат, ще е по-добре незабавно да ми предадеш истинското.

— И поради каква причина се чувстваш тъй сигурен? — попита Грегор. — Може би защото същинската задача на Костен бе не да доведе момчето тук, а да даде знак за нападение на хората ти, скрити сред хълмовете, нали?

Внезапно Небров застана нащрек.

— Нима ме обвиняваш, че се каня да наруша нашето мирно споразумение?

Грегор се разсмя.

— Ами да. Друго не сме и очаквали. Затова и взехме предохранителни мерки.

— Тези мерки няма да ви свършат никаква работа — изрече Небров презрително. — Моите бойци превишават по численост вашите. Вярно е, че разчитах на изненадата, но сега вече това няма никакво значение. Ако се предадете веднага, може и да ви пощадя живота.

— Добър човек си ти, Небров — прекъсна го Грегор. — Но преди да се възползваме от великодушието ти, нека видим първо каква вест ще ни донесе Костен от хълмовете. — Той се приближи до масата и сграбчи бутилка с вино. — От много приказки чак гърлото ми пресъхна. Мариана, ще пийнеш ли глътка?

Тя поклати глава.

— Простете, Ваша светлост, че не ви предлагам вино. Но нашите обичаи ни забраняват да глезим врага. — Той буквално засия при тези думи. — Защото предпочитаме да го размажем.

— Няма и да ти остане време за вино. До хълмовете има само няколко мили и войската ми ще пристигне всеки миг. Хората ми бяха в бойна готовност и само очакваха съответната заповед.

Грегор наля вино в бокал от дърво.

— В такъв случай ще го изпия навън в очакване на трагичния си край. — Махна с ръка на Мариана да отиде при него. — Ще ми правиш ли компания? Винаги съм се ужасявал от мисълта да умра самотен.

— Подиграваш се — изсъска Небров, — но ще видиш как…

Отвън долетяха крясъци.

Грегор се вцепени и усмивката му угасна. Небров кимна.

— Виждаш ли? Започва се.

— В такъв случай трябва да посрещна смъртта сам. Така е по-разумно. Мариана, остани в палатката.

Тя обаче бе вече до него.

— Ти поиска от мен да дойда. Да не мислиш, че мога да дишам един и същ въздух с този помияр?

— Отлично. — Хвърли поглед през рамо и забеляза, че лицето на Небров се е наляло с кръв. — Ти по-добре ела с нас, за да я пазиш. Тя е ценна за теб и сигурно не искаш да я убият по погрешка, нали? Твоите грешки край нямат. — При тези думи Грегор зацъка съчувствено с език. — И прозорци си трошил, и жертвите си убивал още преди да издадат тайните си. Не е хубаво така.

Лицето на Небров се зачерви още повече и той се запъти към входа на палатката.

— За мен ще бъде удоволствие да те гледам как умираш. И то бавно. Ти си силен и може би ще успея да удължа страданията ти над един месец. — Той се загледа втренчено в гъстите редици от войни, препречващи входа на лагера. — Ще ми платиш ти цената, която… — Внезапно обаче се сепна и изруга.

Изплашена, Мариана погледна в същата посока. Войниците направиха път пред самотен ездач, който водеше зад себе си кон. Зад гърба й Грегор въздъхна с облекчение.

— Нико. — Ездачът достигна центъра на лагера и Грегор пристъпи напред. — Предполагам, че всичко премина както трябва, нали?

Нико кимна утвърдително.

— Пленихме осем, а четирима успяха да се измъкнат. Така и не можахме да преброим убитите.

— Отлично. Ти… — Внезапно погледът му се спря на коня зад Нико. — Какво е това върху седлото?

В този миг Мариана забеляза, че конят носи страховит товар. Напреко през седлото бе метнат труп в униформата на Небров.

— Малък подарък — поясни Нико, широко усмихнат.

Грегор отиде до коня, прокара пръсти през сплъстената коса на мъртвеца, повдигна главата му и изруга тихо.

— Костен.

Усмивката на Нико стана още по-широка.

— Квича като свиня, когато го заклах.

На Мариана й прилоша и тя преглътна мъчително.

— Нико, изиграл си ми много лош номер — каза Грегор сърдито. Не държа никак на такъв подарък.

— Не съм казал, че е за теб. Подаръкът е предназначен за равена. Тя дава кесия злато на онзи, който и поднесе Костен мъртъв. — Той набърчи чело. — Струва ми се обаче, че докато стигнем при равена, подаръкът ще завони отвратително. По-добре да го оставим тук. Ще потвърдиш ли неговата смърт?

— Да, обещавам ти, че непременно ще поговоря с равена по този въпрос — отвърна Грегор рязко.

Небров се бе вторачил слисан в безжизненото тяло на Костен.

— Какъв глупак — произнесе той грубо. — Бог ми е свидетел, заобиколен съм отвсякъде с некадърници.

— Най-добре да си тръгваш — прекъсна го Грегор. — В ужасно настроение съм. Може за момент да забравя, че момчето е в твоя власт и ще взема да изпратя втори сувенир на равена.

Небров спря погледа си на стъклото, което все още държеше в ръка.

— Това не е джеделарът, нали?

— Не — отвърна Мариана. — Не е.

— Чудя ти се, че си признаваш.

— Трябва да знаете, че не оставяте тук нищо ценно. Ще ви се наложи да попреговаряте с нас за джеделара.

— Доста голям риск си поела.

— Все пак съществуваше вероятността да доведете Алекс със себе си. Струваше си да опитам.

— Значи си била готова да рискуваш живота на детето заради Дрейкън — устните му потръпнаха. — Този човек просто ти е взел ума и ти си готова да направиш за него всичко. Струва ми се, че дори си влюбена в това жалко копеле.

Тя не го удостои с отговор.

— Прав ли съм?

— Чувствата ми изобщо не ви интересуват, ясно ли е? Те нямат нищо общо с цялата тази работа.

Той присви очи.

— О, убеден съм, че и те са намесени. Защо не си признаеш?

Той явно се интересуваше какво я е подтикнало да поеме такъв риск. Трябваше да му отговори правдоподобно и убедително, защото в противен случай можеше са досети за истинските й мотиви. Джордън се нуждаеше от време.

Тя посрещна погледа му и произнесе онези слова, които не биваше да казва, слова непривични и болезнени.

— Обичам го.

Той я изгледа изпитателно.

— Глупачка. Питам се дали твоята страст може да се сравни с живота на момчето.

Грегор поклати глава.

— Едва ли ще убиеш кокошката, която може да ти снесе златни яйца. Нямаш избор. Трябва да запазиш живота на момчето. Само така можеш да наложиш волята си на Мариана.

— О, има и други начини. — Той изпръхтя презрително. — Ако моят доверен човек не бе подходил толкова немарливо, щеше да направи майка ти по-приказлива.

— Не, тя нямаше да издаде и думичка — отвърна Мариана — Аз също. Убиете ли Алекс, няма да се доберете никога до джеделара.

В погледа му просветна несигурност.

— Ще видим. Ще помисля върху думите ти. Не е изключено отново да се попазарим с теб. — Той скочи върху коня си и на лицето му се изписа противна усмивка. — Или пък ще ти изпратя главата на момчето. Трябва да изчакаш. Не е сложно да се убие дете, нали? — Той хвърли пред краката й стъклото с розовия храст, но то остана невредимо. Само в горния ляв край се отчупи едно по-голямо парче. Подкара коня си и предните му копита удариха стъклото. — Съвсем проста работа. Помисли по този въпрос докато взема окончателното си решение.

С тези думи той обърна коня и напусна лагера в галоп.

— Не го слушай — обади се Грегор с благ глас. — Няма да убие малкия. Иска само да страдаш.

Тя погледна към строшеното стъкло в краката си. Червените рози блестяха на земята като разпръснати капки кръв.

— Той успя да го постигне. — Вторачи се в трупа на Костен, проснат все още върху гърба на коня. Прииска й се това да е Небров. От онази страховита нощ тя се боеше от него. Огромната му сянка помрачаваше всеки миг от живота й. Сега обаче страхът отстъпи на хладна ярост. Този човек бе убил майка й. Можеше да убие също Джордън и Алекс. Някой трябваше да сложи край на тази лудост.

— Вдигаме лагера незабавно — обади се Грегор. — Трябва да напуснем Монтавия и да се отправим към степта Бордлин още преди Небров да стигне до Пекбар. Той ще обезумее от гняв, когато разбере, че Алекс е изчезнал и ще се опита да ни догони с всички налични сили.

— Ако Алекс е изчезнал — продума тя беззвучно. — И ако Джордън не е мъртъв.

Тази мисъл я изпълваше с ужас. Бе прекарала безсънна нощ и успя донякъде да овладее страха. В този миг обаче той отново се възправи пред нея. Може би Джордън е вече мъртъв, а тя не знае нищо. Може би е проникнал в крепостта, но са го заловили и…

Каква глупост! Тя вършеше в този миг точно онова, което целеше Небров. Джордън бе най-умният човек, когото познаваше. Единствено той бе в състояние да спаси Алекс, колкото и трудна да бе задачата му. Небров не биваше отново да я победи. Кимна рязко с глава.

— Прав си, Грегор. Потегляме незабавно за Казан.

— Повярвай, Мариана, когато стигнем там, Джордън ще бъде жив.

Тя го погледна бързо и прочете разбиране и съчувствие в погледа му. Той я чу как казва на Небров, че обича Джордън. Прииска й се да му каже, че е излъгала, за да задържи злодея по-дълго, но не бе в състояние да го стори. Та тя успя да убеди Небров, защото думите й прозвучаха съвсем правдоподобно. Грегор я познаваше твърде добре и просто нямаше да й повярва.

— Ще му кажеш ли? — попита тя колебливо.

Той само поклати глава.

— Ограбихме те жестоко, Мариана. Наистина съжалявам.

Съжаляваше я, защото бе наясно, че не бе съдено тази любов да бъде щастлива и трайна. Съжаляваше я, защото Джордън бе дук на Кембърън, а тя обикновено момиче, защото знаеше, че с времето страстта на Джордън щеше да угасне, а за нея оставаше единствено студената пепел. По лицето й премина горчива усмивка.

— Небров е прав. Аз съм глупачка, а глупаците не бива да бъдат съжалявани. Състраданието на другите им пречи да постигнат мъдростта.

При тези думи тя се обърна и се отправи към палатката си.

— Не ми харесва тази работа — каза равенът. — Ти не ми съобщи, че си намислил нещо толкова лудешко. В противен случай щях да заповядам да те задържат в Ренгар. — Тя погледна надолу по хълма към крепостта. — Идвам с теб.

— Оставаш тук — отвърна Джордън енергично. — Нямам никакво намерение да загина, само защото си мислиш, че щом ти не си измъдрила този план, той неминуемо е лош.

— Разбира се, че планът ти не е добър. Та ти ще бъдеш съвсем сам. — Тя се обърна към Януш. — С какви сили разполага тук Небров? Колко време ще ни е необходимо, ако решим да обсадим крепостта.

Януш се поколеба.

— Около две седмици.

— Значи, две седмици закъснение — добави Джордън. — Освен това не знаем, дали Небров не е издал заповед да убият малкия в случай на обсада. — Той хвърли поглед към Януш. — Къде държат Алекс? В кулата до южната стена ли?

Януш кимна.

— В полунощ портата ще бъде отключена за около петнадесет минути и ще остане без охрана. Но не и по-дълго.

— А ако постът вземе парите и тайно намисли да вземе главата ти? — поиска да узнае равенът. — Подкупът е несигурна работа.

— Така е — потвърди Януш. — И всички се страхуват от Небров.

— Виждаш ли? — обърна се Ана към Джордън.

— Е, в такъв случай ще имаш прекрасната възможност да се нахвърлиш върху тях и да ме спасиш. — Джордън се обърна и се накани да се спусне по стръмния хълм. — По този начин всички ще бъдем доволни.

— Аз няма да…

Тя сви ръце в юмруци. Та той изобщо не слуша какво му говоря, мина й през ума, докато следеше как се отдалечава като сянка в нощта. Защо не се вслуша в думите й? В този миг бе готова дори да извика началника на гвардията си и да му нареди да спре този безумец, преди да го настигне смъртта. Стореше ли го обаче, той нямаше да й прости никога. А останеше ли бездейна, той вероятно щеше да е мъртъв още преди да настъпи новият ден.

Грегор щеше да я посъветва да остави сина си на мира. Той го бе научил на много неща и наистина Джордън бе вероятно единственият човек на този свят, който можеше да изведе момчето от кулата. Грегор щеше също да я посъветва да гледа на Джордън като на свой обикновен войник.

Да, но той не бе просто войник, той бе собственият й син.

Тя вдигна поглед към небето. Луната бе затулена от облаци, обстоятелство, благоприятно за начинанието на сина й. Но докога ли? Отново нещо, над което нямаше никаква власт. О, Боже, как само ненавиждаше това усещане за безпомощност!

Джордън побутна предпазливо желязната врата и тя изскърца. Пулсът туптеше в ушите му, взривявайки тишината. Огледа се крадешком. Изглежда, че постовете по стената не долавяха присъствието му, те продължаваха да разговарят спокойно.

Той пристъпи в килията. Посрещна го остра миризма на гнило.

Къде ли бе Алекс? Не посмя да го извика по име. Направи още една крачка и се взря съсредоточено в тъмнината.

Ето, в най-далечния ъгъл се раздвижи някаква фигура. Той прекоси килията. Краката му потъваха в слама и нечистотии. Обзе го ярост. Бог ми е свидетел, помисли си той, не бих затворил тук дори и кухненска хлебарка, какво ли остава за дете.

Вече можеше да различи искрящите очи на Алекс. Бедното дете, сигурно е подивяло от страх. В този момент бе опасно да му казва каквото и да било. Още няколко крачки и щеше да е при него.

Внезапно умопомрачителна болка прониза коляното му. Простена и се олюля, опрян на другия крак. В този миг Алекс го улучи със съвършена точност и по второто коляно.

Джордън се просна на земята и простря слепешком ръце към бягащото дете. Успя да го сграбчи за глезена и го придърпа към себе си. Алекс загуби равновесие и се строполи до него.

Малкият се заизвива в ръцете му, раздавайки юмруци наляво и надясно.

— Алекс! — Шепотът му изпълни помещението. — Престани веднага. Аз съм, Джордън.

Детето се умири начаса.

— Джордън?

— Или онова, което е останало от мен. С какво ме удари?

— Със столчето. Помислих си, че си един от тях.

Джордън пусна глезена на Алекс. Колко ли време бе отнела схватката?

— Изчезваме незабавно. Стражите се връщат след малко.

Алекс се завтече към изхода.

— Почакай. — Джордън се изправи на крака и с усилие докуцука до вратата. — Върви зад мен.

— Как ще се измъкнем оттук?

— През южната стена.

Успяха бързо да достигнат до двора. Пред тях като непреодолимо препятствие се издигаше зид, висок около четиридесет фута. Джордън очакваше, че Алекс ще се уплаши, но той го последва безпрекословно до въжето, което Джордън бе използвал, за да се промъкне в крепостта.

— Ще се покатеря пръв — прошепна той. — Когато стигна горе, ще завържеш здраво края на въжето около кръста. После ще го подръпнеш и аз ще те изтегля. Ще се справиш ли?

Алекс кимна. Джордън започна да се катери като се отблъскваше от зида. Колко ли време им оставаше още? Петнадесетте минути сигурно бяха към края си. Изтегли тялото си до зъберите на стената и се взря в бездната под себе си.

Алекс увиваше въжето около кръста си, а след това го дръпна.

Джордън затегли момчето нагоре. То тежеше доста и когато най-сетне Алекс застана до него, той бе толкова задъхан, че дишането му сигурно достигаше до слуха на стражите.

— Сега идва най-трудното — прошепна той докато освобождаваше Алекс от въжето. — Трябва да действаме много бързо. Спускам се преди теб, но когато ти помахам с ръка, трябва да ме последваш незабавно. Дръж се здраво за въжето и опирай краката си в зида.

Очите на Алекс се разшириха.

— Аз не знам дали… — После пое дълбоко дъх. — Ти точно под мен ли ще бъдеш, когато…

Джордън се усмихна широко.

— Да, точно под теб. Пуснеш ли въжето, ще ме размажеш. — При тези думи той се заспуска надолу.

Четири фута. Шест фута. Дванадесет фута. Поспря и помаха на момчето.

Алекс погледна в бездната под краката си и се поколеба.

Не можеше да го упрекне — бе едва седемгодишен. Джордън вече се канеше да се изкачи при него, когато детето пое надолу.

Джордън въздъхна облекчено. Изчака го да го настигне, след което продължи да се спуска. Двадесет и пет фута. Тридесет.

Внезапно откъм стражницата долетя вик!

— Бързо — извика той на Алекс. Вече не бе нужно да шепти. Бяха разкрити. Опря крака в земята. — Скачай! Ще те хвана!

Момчето се пусна от въжето и влетя в обятията му.

— Джордън, те ще стрелят — възкликна Алекс, след като отправи бърз поглед към зъберите.

Джордън го постави на земята и го хвана за ръка.

— Трябва да изкачим бързо този склон.

Той хвърли поглед назад и двамата се затичаха по стръмното. От портите се изсипаха множество войници. Покрай тях изсвири куршум. Добре, че поне не ги преследваха на коне, мина му през ума. Само минутка още и щяха да бъдат извън обсега на оръжията им. Веднаж да стигнат до конете горе на хълма! Защото никой на този свят не можеше да надбяга конете на равена. Сега трябваше само да внимава някой изстрел да не улучи момчето…

Равенът!

— Проклятие! Веднага се връщай назад! — изрева Джордън.

Без да му обръща никакво внимание тя стремглаво се заспуска насреща им по хълма. Водеше още два коня, привързани за въже. Закова коня си точно пред тях.

— Разкрили са ви! Знаех си аз, че е глупост…

— Мълчи — процеди той през зъби, повдигна Алекс на по-малкия от конете и го плесна по задницата. Животното се понесе нагоре по склона, право към отряда, придружаващ равена. — И изчезвай оттук!

Метна се на седлото и в този миг покрай него отново свирна куршум.

— Чуваш ли какво ти казвам? Ако не…

Не чу куршума, но видя как очите на равена се разшириха от ужас.

— Джордън!

Глава четиринадесета

Червените палатки, разположени нагъсто по голата степ Бордлин, потръпваха под напора на вятъра. Отдалеч те приличаха на ято ярки пеперуди, кацнали по погрешка в степта вместо в някоя градина.

Мариана видя голяма група хора, която се приближаваше към тях. Но разстоянието бе твърде голямо и не бе в състояние да различи никого. Всеки от тях можеше да бъде Джордън. Или никой от тях.

— А ако ги няма? — прошепна тя.

— Тук са. — Грегор тръгна надолу по склона. — Ела да потърсим нашия Алекс.

Тя пришпори коня си. Сърцето й се разтуптя буйно, а запотените ръце бяха студени. Не биваше да се вълнува. Господ нямаше да разреши Алекс или Джордън да загинат, а онова чудовище да остане живо под слънцето.

Но нали Господ позволи все пак да убият майка й?

Когато се приближиха с Грегор, погледът й бързо премина по множеството, което ги очакваше, за да ги поздрави. Джордън го нямаше. Алекс го нямаше. Не видя и равена.

Палатките. Сигурно бяха в палатките. Вярно, че не ги видя веднага, но това далеч не означаваше, че не са тук. Отрядите на равена едва ли щяха да ги оставят така в Пекбар…

— Мариана!

Алекс!

Стоеше малко по-далеч, облечен в парцаливи панталони и риза. Лицето му бе грейнало в усмивка, а в ръце държеше дървена паница.

Тя се плъзна от коня и се завтече през множеството към машата фигура. Идеше й да се разплаче. Прилича на циганче, мина й през ума, с разрошените си черни къдри и големи тъмни очи.

— Алекс! — Падна на колене и го привлече към себе си. — Алекс, скъпи, ти си…

— Пусни ме. Задушавам се — рече момчето рязко, но независимо от грубия си тон прегърна здраво сестра си. — Престани да плачеш. Няма ми нищо.

Тя притисна буза към него — бе забравила вече колко трогателно е крехкото му, детско телце.

— Ще ме намокриш целия — възкликна той нетърпеливо.

Тя се отдръпна, но ръцете й останаха върху неговите рамене. Искаше постоянно да го докосва, сякаш за да се увери, че наистина е до нея.

— Съжалявам много.

Усмивка озари личицето му и я погали по мокрите бузи.

— И ти си цялата мокра, Мариана. Ще вземеш да ни удавиш всичките.

— Нали ти няма нищо? Сториха ли ти нещо лошо?

По лицето му премина сянка и той отклони поглед.

— Малко да. — Погледна зад гърба й и възкликна: — Здравей, Грегор. Закъсняваш с цял ден. Вчера бяхме тук точно по уреченото време.

Грегор се разсмя.

— Съжалявам за закъснението си. Но се наложи да позаобиколим, за да не се натъкнем на бившите ти домакини. Радвам се да те видя, млади човече.

— Аз също, Грегор. — Алекс се наведе, за да вдигне от земята паницата — беше я изпуснал, когато Мариана го прегърна. — Трябва да я занеса на Джордън. Раната…

— Рана ли! — Дъхът на Мариана буквално спря. — Каква рана? Да не си ранен?

— Не, нали казах, че Джордън…

— Джордън ли е ранен? — Тя скочи на крака. — Опасно ли е?

— Спокойно, Мариана — прекъсна я Алекс. — Ако слушаше какво ти говорят, сега щеше вече да знаеш всичко.

Изгледа го смаяна. Зрелостта и авторитетът, които се излъчваха от него, нямаха нищо общо с онзи Алекс, когото познаваше от по-рано. Но не само гласът му бе променен. Лицето също бе станало по-тясно, нямаше я вече и предишната детска закръгленост. Под очите му имаше тъмни кръгове. Той я погледна ведро и без страх.

— Джордън не е ранен. — Обърна се и й даде знак да го последва. — Един куршум улучи Ана.

— Ана ли? — Грегор за миг скочи от седлото. — Къде е тя?

Алекс посочи към голямата палатка в края на лагера. Грегор изруга тихо и се затича натам.

— Не е ранена тежко — каза успокоително момчето. — Раната в рамото не се е възпалила. Сега трябва просто да се почиства.

— А Джордън не е засегнат, нали? — попита Мариана с подчертано равнодушен тон.

Алекс кимна, сияещ от щастие.

— Беше страхотно. Изкатерихме стената по едно въже и… е, всъщност Джордън се покатерваше, а после ме изтегляше. Следващия път обаче ще се справя и сам.

— Следващ път няма да има — възкликна тя.

По лицето му плъзна сянка, която на мига изтри детския възторг.

— Дано да няма.

Изрече тези думи не съвсем убедено. Нямаше ги вече сигурността и уютът на Кембърън, а и той се превърна отново в онова момченце, за което топлата завивка бе огромно съкровище в този студен свят. Не, животът не бе честен спрямо него.

— Обещавам ти, че никога вече не ще бъдеш изложен на опасност — обяви тя, изпълнена с хладна ярост. — Лъгала ли съм те някога?

— Не, но понякога се случват неща, които не можеш да предотвратиш, нали? — Малкото му телце се изпъна. — Ако обаче се потрудим здраво, можем поне да ги поправим.

Какви ли ужасни неща е изтърпял през всичките тези седмици? Кое от тях се е опитал да поправи?

— Алекс, ти…

— Джордън бе извънредно разтревожен — прекъсна я той. — Каза, че не те грози опасност, но вчера след вечерята се отправи с коня си към хълмовете. Мисля, че се е оглеждал за теб.

— Наистина ли? Не разбирам защо е трябвало да го прави. Според мен той ти е казал истината. Бях наистина в безопасност. Двамата с Грегор не сме преживели приключения като твоите.

— Дори и да не беше така, пак щеше да ми кажеш същото — подсмихна се той. — За да не се тревожа.

Поредният проблясък на зрелост.

— Цялата съм слух. Искам да ми разкажеш за твоето приключение.

— После. Сега нямам време. Ана има нужда от мен.

Тя го изгледа смаяна.

— Коя Ана? Равенът ли?

— Ана — поправи я той. — Животът ми бе спасен с нейна помощ. Сега е мой ред да й помогна.

— Сигурна съм, че има кой да й помогне.

Той вирна решително брадичка.

— Длъжен съм да го направя. — Погледна към палатката. — Ето го и Джордън. Вземи този съд, Джордън — извика той. — Да донеса ли гореща вода?

Джордън. Той стоеше на изхода на палатката и гледаше към нея.

— Джордън? — извика Алекс нетърпеливо.

— Ах. — Той откъсна погледа си от Мариана. — Да, кажи.

— Мариана, ела. — Алекс се завтече към димящия котел, висящ над малък огън пред палатката. Внезапно спря, обърна се и погледна към сестра си. — Защо стоиш така?

Мариана изобщо не бе забелязала, че стои на едно място като вкопана в земята. Дори и огън да завалеше от небето, пак нямаше да помръдне. Той бе жив и я гледаше втренчено, когато…

Когато какво? Не чуваше нищо около себе си. И нищо друго не я интересуваше вече. Той бе жив.

— Мина ли всичко успешно? — Гласът й кънтеше в ушите й.

— Не, но важното е, че момчето е тук.

— Да. — Не биваше да го гледа по този начин. Чувствата, които изпитваше, сигурно бяха изписани по лицето й. — Благодаря ти.

— Няма нужда да ми благодариш. Аз бях виновен за отвличането му и сега просто го върнах обратно. А ти как си?

— Грегор не ти ли е казал още? Всичко протече според замисъла.

— Не те попитах дали замисълът се е оказал успешен — прекъсна я той грубо. — Попитах те ти как си, по дяволите!

Отново тези светлозелени очи, чието изражение постоянно се променяше — от цинизъм в насмешка и обратно. Толкова години вече я придружаваха присъщите му непоколебимост, чувственост и сух хумор, но в този миг всичко в него й изглеждаше ново и непознато.

Той се сепна и я изгледа остро.

— Грегор не ми е казал цялата истина. Нещо все пак се е случило.

Да, нещо изключително важно за нея, но не и за него. Тя поклати енергично глава.

— Повторната ми среща с Небров не бе никак приятна, но все пак издържах.

— Мариана, помогни ми. — Със своя въпрос Алекс буквално измести всичко останало от съзнанието й. — Дръж тези ключове.

Завтече се при него до огъня, за да му помогне. Алекс започна да налива гореща вода от котела в дървената съдина, а тя се стараеше да не гледа към Джордън.

Джордън бе застанал зад гърба й, но не я докосваше. Не го чу кога се е приближил, но инстинктът й подсказа, че е наблизо.

— Ръцете ти треперят — произнесе той тихо. — Ще се изгориш. — Протегна ръце и покри нейните. — Ще ти помогна.

Докосването му бе топло и силно. Долови и познатата миризма на тялото му. Малко преди това изобщо не трепереше, сега обаче се разтрепери неудържимо. Точно по този начин я държеше в Делуинд, когато му се отдаде за пръв път. Спомените я връхлетяха като ураган.

— Не, не се нуждая от помощ.

— Знам. — Той почти шептеше. — И все пак ще ти помогна.

Алекс захвърли черпака в казана и взе съда от ръцете й.

— Това достатъчно ли е, Джордън?

— Не. — После обаче все пак погледна към купата. — О, да. — Отпусна ръце и отстъпи крачка назад. — Занеси я в палатката.

— И аз ще дойда — обади се Мариана. Не можеше да остане повече на това място. Бе твърде развълнувана в този миг, твърде ранима. Защото осъзна какво щеше да загуби, ако го бяха убили в Пекбар. — Как я раниха?

— Спускахме се по крепостния зид и изведнаж обявиха тревога. Предварително й бях заръчал да остане горе на възвишението, но както обикновено тя не ме послуша. В галоп се понесе надолу по склона, водейки коне и за нас.

— Не ти ли спаси по този начин живота?

— Убедена е, че е точно така. В действителност имахме достатъчно време и ми се щеше да не се притеснявам и за нея. Алекс ми беше предостатъчен. — Той се усмихна. — Чиста авантюра от нейна страна, но въпреки всичко в този момент бе великолепна. Мисля, че заслужава да й направиш още един портрет.

— И кой стреля по нея?

— Един от стражите. Не мога да го назова поименно. Защото, нали разбираш, когато напускахме Пекбар, двамата с Алекс много-много не се озъртахме. — Устните му изтъняха докрай. — Но ще се погрижа името му, което и да е то, да украси неговия гроб.

— Ще оздравее ли равенът?

— Ана — поправи я Алекс и пое към палатката.

Веждите на Джордън се повдигнаха.

— Поради някаква си своя причина отказва да използва титлата й.

— Защо?

— Не знам. — Тя последва Алекс, а Джордън я придружи. Бедрата му постоянно я докосваха. — Трябва да го попиташ лично.

— Сигурно няма да ми отговори — каза тя със загрижен глас. — Променил се е много.

— Да, така е.

— Какво ли му се е случило? Какво ли е преживял?

— Не знам. Не казва нищо. — Той я погледна. — На твое място не бих го питал. Когато му дойде времето, сам ще проговори.

— Може би всичко е… само временно.

Джордън замълча.

— Не мислиш така, нали?

— Не.

Не изглеждаш много разтревожен. Макар че със сигурност са му сторили нещо лошо.

— Промяната в него не ме тревожи, въпреки че вероятно е преживял страдания. Ти обаче очевидно съжаляваш, че вече е по-силен и е в състояние сам да се защищава. — Внезапно той се разсмя. — И също да напада.

— Да напада ли?

— Сама ще се убедиш. — Отстъпи настрана и й направи път да влезе в палатката. — И то съвсем скоро.

Тя смръщи недоумяващо чело и влезе в палатката.

Грегор бе приклекнал до ложето на равена, а Алекс се стрелкаше из палатката — сложи водата на мястото й и взе чисти кърпи от масата. Грегор вдигна поглед и се усмихна на Мариана. — Раната й не е тежка.

— Много тежко съм ранена — поправи го равенът с хаплив тон. — Боли ме ужасно и се налага да изтърпя всякакви унизителни неща.

— Когато е болна, настроението й е винаги такова. — Грегор отмахна нежно един кичур от челото й. — А езикът й е просто противен — като блатна кал.

— Не е вярно. Това е някаква гадост. — Погледът й се спря на Мариана. — Какво си се втренчила в мен? Харесва ли ти, че ме виждаш толкова слаба и безпомощна?

Изглеждаше малко замаяна, но вродената й сила бе останала непокътната и нейният огън пламтеше все така ярко.

— Когато проявите някои от тези качества, непременно ще ви кажа — отвърна Мариана. — В момента забелязвам единствено лошото ви настроение. — Хвърли крадешком поглед към Грегор. — И език, противен като блатна кал.

— Стига! Заобиколена съм от врагове. — После погледна неодобрително към Алекс, който коленичи до нея. — Не! Изчезвай!

Той не обърна внимание на вопъла й и потопи парче плат в горещата вода.

— Джордън, кажи, нужно ли бе изобщо да ти спасявам живота, след като трябва да търпя издевателствата на този малък дявол?

— Дали пък не си загубила способността за точна преценка — предположи Джордън.

Алекс сне превръзката от рамото й. Раната вече не кървеше.

— Забранявам ти да ме докосваш — дръпна се тя.

Момчето позабърса внимателно краищата на раната. Ана пребледня и прехапа долната устна.

— Внимавай — обади се Грегор предупредително.

— Той тази дума не я знае — процеди Ана. — На всеки четири часа се нахвърля върху мен и ме подлага на изтезания.

Алекс вдигна поглед.

— Джордън каза, че раната трябва да се почиства редовно.

— До гуша ми е дошло от теб. — Стрелна го гневно с очи. — Изчезвай от палатката. — Той обаче продължи невъзмутимо да почиства раната.

— Грегор, хвани го и го изхвърли оттук.

Мариана пристъпи крачка напред.

Джордън сложи ръка на рамото й, за да я задържи.

— Мисля, че вреда от това няма — обади се Грегор. — Все някой трябва да го върши, а и не мисля, че ще удариш дете, нали?

— Това не е дете, а истински демон. — Момчето отново проми оголената рана и тя изстена. — И очевидно не възнамерява да спре.

Алекс спря за момент и се обърна към Джордън:

— Мисля, че всички трябва да излезете от тук. Тя едва сдържа сълзите си и не иска да проявява слабост пред другите.

Мариана го изгледа смаяна.

— Ти си този, който ще излезе — процеди Ана през зъби.

Алекс отново се обърна към нея и я погледна твърдо.

— Аз оставам. Другите ще си тръгнат. Раната трябва да се прочисти.

Равенът разтвори ужасен очи.

— Е, Ана? — попита Грегор.

— Добре де — отвърна тя начумерена. — Можете наистина да си тръгнете. Този човек няма милост. — Погледна към Грегор. — Ти остани. Нуждая се от човек, който да ме защищава.

— Не съм сигурен дали ми се иска да те закрилям. Преди Алекс да ми съобщи, че си простреляна, и на самия мен ми идеше да те очистя. Никак не ми се нрави, че зад гърба ми си определила награда за главата на Костен.

— Убит ли е? — попита тя нетърпеливо. — От кого?

— Нико.

Тя се усмихна удовлетворена. Това е добре.

— Никак дори не е добре. И няма да ми се бъркаш в работите.

— Този въпрос засягаше и мен. Ти си мой поданик и мое задължение е да те закрилям.

— Ана!

— Добре де, добре. Какво значение има? Нали вече е мъртъв? — Погледът й се премести върху Алекс. — Ей, момченце, ще внимаваш какво правиш. Ако ми причиниш болка, може да определя възнаграждение и за твоята глава.

— Не, няма да го направиш — прекъсна я Алекс и отново потопи парчето плат в горещата вода.

Джордън побутна Мариана към изхода на палатката и тя отново изгледа с удивление Алекс и равена. Колко странно изглеждаха двамата едни до друг. И все пак сякаш нещо невидимо ги свързваше.

— Не знам дали можем да ги оставим насаме — започна тя веднага след като излязоха навън.

— Няма да му стори нищо лошо. Тази битка започна още в мига, в който пристигнахме. Алекс просто не разрешава на никой друг да се грижи за нея. Дори и през нощта стоя край леглото й, за да наглежда раната.

— Боже мой! — Гледката ще да е била смешна, помисли си тя: Мъничето се върти покрай ранената лъвица и се грижи за нея. — Не биваше да му разрешаваш. Та той се нуждае от почивка.

— Не можех да го спра — отвърна той сухо. — Това занимание го разсейва. Исках да не се тревожи за теб. Стига ми, че се притеснявах не за един, а за двама.

Сладки, многозначителни слова. Опита се начаса да ги прогони от паметта си.

— Мисля, че засега може да остане при нея. Ще го взема по-късно.

— Няма да иска. — Забелязвайки изплашеното й изражение, той добави грубо: — Не прави такава физиономия. Та той все още те обича. Изобщо не си го изгубила.

— Мисля, че ме обвинява за всичко, което го сполетя.

— Не е възможно. Вината не бе твоя.

— И все пак. Ти каза, че всъщност искам да дойда в Делуинд.

— Не е вярно. Не знаеш ли, че когато един мъж иска да прелъсти някоя жена, той казва каквото му дойде наум, за да я спечели.

Не и Джордън. Джордън не би я излъгал. Той прегърна раменете й.

— Слушай, Алекс не те обвинява за нищо. Ако изобщо някой има вина, това съм аз.

Тя поклати глава.

— Станал е съвсем друг.

— Животът го промени, не ти. — Разтърси я нежно. — Променил се е към по-добро. Не всяко дете е в състояние да постави равена на мястото й. По-рано той бе едно мило момченце, сега обаче…

— Сега какво?

— Напомня ми на теб… каквато те видях тогава в църквата.

— Когато бях мръсна, гладна и разярена като животно ли?

— Това са маловажни неща. — Ръцете му се разтвориха, след което отново се впиха в раменете й. — Дори в мрака от теб се излъчваше слънчево сияние.

Искаше й се да се отскубне от него, но не можеше. Гледаше я по същия начин, както някога в кулата. Когато слънцето я опияни и за пръв път й се стори, че вижда същинския му лик зад маската.

— И мен ме изгониха — долетя до тях гласът на Грегор. Той се приближаваше към тях. — Алекс реши, че го разсейвам. Ана ще трябва да се погрижи сама за своята безопасност.

Магията отлетя и Мариана въздъхна с облекчение. Тя сведе очи.

— Преди да ида при Алекс искам да се измия в палатката си.

— Трябва и да си починеш — добави Джордън. — Нямаме бърза работа. Целия ден сме били на път.

— Не ми трябва почивка. Кажи на Алекс, че след малко ще ида отново при него.

Макар че не се нуждае от мен, помисли си тя с болка. Наистина, Джордън каза, че не го е изгубила, но в този миг наистина изпитваше чувството, че са й го отнели. Колко глупаво от нейна страна — да се самосъжалява. Та нали Алекс и Джордън бяха в безопасност! Само час преди това не искаше от живота нищо повече. Едва отминала опасността и в нея отново надделя собственическото чувство — поиска и онова, което не можеше да има.

Можеше да притежава Алекс. Джордън бе недостижим, но Алекс я обичаше и се нуждаеше от нея. Просто трябваше да му припомни, че между тях съществува неразривна връзка.

В палатката тя съблече горната част на ездитния костюм и намокри лицето и врата със студена вода. Обичаше допира на студената вода. На едно от стъклата, които носеше със себе си, бе изобразила водопад, спускащ се по скали, обрасли в мъх.

Когато сътворяваше светлосиньото на водата се бе опитала да си я представи съвсем сетивно.

Да, цветните стъклописи.

Защо трябваше да си спомня точно сега за тях? На Небров бе известно значението на завкова. Следователно вече не бе достатъчно само да мълчи, ако искаше да спази обета, даден пред майка й. Ако искаше да изпълни задължението, поето от нея още в най-ранно детство.

По този въпрос не са валидни никакви доводи и възражения, реши тя твърдо. Алекс вече бе в безопасност и нищо нямаше да я извини, ако не сдържеше обещанието си. Това, което възнамеряваше да извърши, щеше да вбие клин между нея и Джордън, но вероятно то бе най-доброто решение. Откакто осъзна, че го обича, тя бе като гладно дете, което се стреми страстно да улови всеки миг, всяко преживяване. Моментът, в който съзря Джордън пред палатката на равена, бе за нея истинско мъчение — не можеше да отмести погледа си от него, искаше да го докосне, да се увери, че е невредим. Копнееше да излезе пред всички, да го поиска ясно и категорично за себе си. В това нейно желание обаче се криеше и най-голямата опасност. Тя съзираше един-единствен начин, по който да се съедини с него, но този начин щеше да я унищожи. Не, длъжна бе да скъса с него. За да не стане отново онова безволево същество, в каквото се бе превърнала в Делуинд.

Успя да потуши болката, свързана с тази мисъл. Явно все още не съм узряла да го напусна, помисли си тя, обзета от усещане за безсилие. Реши обаче, че първо трябва да отдъхне и чак след това да се изправи срещу проблемите.

Легна на ложето и затвори очи. Този път мракът бе желан гост, който щеше да я дари със забрава. Да, влюбена бе в светлината, но в този миг не се нуждаеше от нея. Трябваше да си почине един час и после да отведе Алекс от палатката на равена. Само един час…

— По дяволите, Мариана си мисли, че Алекс я отблъсква. — Джордън сви ръце в юмруци.

— Тя не може да върне часовника назад — обади се Грегор с тих глас. — Трябва да се примири с факта, че момчето се е променило.

— Знам. И според нея виновният съм аз.

— Има основание. Все още не може да свикне с мисълта за тази промяна, но с времето болката ще утихне. Аз най-добре знам какви белези може да остави животът върху човек.

Джордън трепна. И той бе допринесъл за увеличаването на тези белези.

— Осъзнавам своята вина. — Стисна здраво устни и добави: — Искам да хвана Небров.

— Аз също. Твърде много поиска той от нас. — Замълча за миг. — И той няма да се откаже от битката. Не е глупав и няма да ни последва до Казан, но със сигурност ще открие начин да се добере до разположението на подземния тунел.

— Без джеделара ли?

— Той спомена нещо и за някакъв завков.

Джордън се намръщи.

— Това пък какво е, по дяволите?

— Не знам. Мариана обаче знае. По неговите думи завковът представлява ключалката за ключа. Очевидно джеделарът е само част от загадката.

Да, обяснението бе логично. Разположението на прохода бе отбелязано на стъклото, но разбира се, трябваше да съществува някой, който да го разтълкува. А царят не се доверяваше никому.

— И казваш, че всичко това е известно на Мариана, така ли?

— Когато Небров спомена тази дума, тя се изплаши.

— Изплашена ли е дотолкова, че да ни даде джеделара?

— Възможно е. Но се налага да поговориш с нея.

— Така и ще направя. — Той погледна бързо в посоката, в която се отдалечи Мариана. — Но ще почакам още малко. Имаме време.

— Всъщност не е чак толкова много.

— Известно ми е. Но тя е изплашена, уморена и обидена.

— По-рано, когато нещата опираха до сигурността на Казан, душевното й състояние не те интересуваше особено.

— Сега обаче ме интересува! — Обърна се рязко и си тръгна. Грегор бе прав, разбира се, но този факт не облекчаваше решението му. Не желаеше да й оказва натиск и да се възползва от нейното състояние за нищо на света не искаше й причинява нова болка. Тя сякаш не можеше да разбере, че е по-добре той да открие тайния проход, отколкото Небров. Казан щеше да използва скицата на тунела единствено за своята безопасност. Попаднеше ли обаче тя в ръцете на Наполеон, последствията щяха да бъдат ужасяващи.

Мариана не вярваше никому и не можеше да очаква от нея, че ще прояви разбиране. Принудена от желанието да спаси Алекс, тя разкри някои подробности. Едва ли обаче в този момент бе склонна да издаде нещо повече.

Какво ли, по дяволите, представляваше този завков?

Мариана се събуди около полунощ — съвсем бавно, обсебена от тежки, оловни мисли.

Алекс… Не биваше да заспива. Та Алекс се нуждае от нея.

Но той не бе при нея. Значи Небров… Заля я панически страх, който я изтръгна грубо от полусънното й състояние, последван обаче веднага от чувство за облекчение — най-страшното бе зад гърба й. Алекс бе при равена и можеше да го отведе оттам.

Преди да напусне палатката изми лицето си и се опита набързо да подреди разрошената коса.

В лагера цареше тишина. Всички спяха, освен стражите. Джордън бе в някоя от тези палатки. Внезапно я нападна споменът за неговото голо стройно тяло, лежащо до нея, за ръцете му, които я прегръщаха властно.

Прогони образа от съзнанието си. Не желаеше повече да мисли за Джордън и за дните в Делуинд. Тялото й реагираше твърде недвусмислено и… В палатката на равена все още светеше фенер.

Нима състоянието й се бе влошило? Мариана измина припряно краткото разстояние до палатката и повдигна платнището. Влезе и… застина на прага. Алекс лежеше свит до Ана, положил къдравата си глава върху разголеното й рамо.

Нещо прободе сърцето на Мариана. Връзката между двамата бе очевидна дори и когато се караха, в този миг обаче напомняха майка и син.

Сигурно бе вдигнала шум, тъй като равенът отвори внезапно очи и погледът й се насочи към мястото, където бе застанала. Мариана влезе вътре.

— Сигурно ви пречи. Ще го взема.

— Не! — С едната си ръка равенът обгърна здраво спящото дете. — Това е здравото ми рамо. Заспа току-що. Остави го.

— Така и за двама ви не е удобно. Трябва да си легне в леглото.

— Прилича ли ти на човек, който не се чувства удобно? — В гласа на равена се долавяше предизвикателство. — Фактът, че е тук, те плаши, нали? — Тя посочи с глава столчето до ложето си. — Седни. Трябва да поговорим.

— Не искам да разговаряме. Ще събудим Алекс.

— Той така спи, че дори и йерихонските тръби няма да го събудят. Цяла нощ е бодърствал и е наглеждал раната ми. Дори и Джордън не успя да го накара да поспи. Сега също нямаше да легне, ако не го бе надвила умората. — Тя погали нежно къдриците на момчето. — Никак не си приличате. Има тъмна коса, а ти си руса.

Мариана пристъпи колебливо към столчето и приседна.

— Прилича на майка ми.

— Хубаво момче. Тя сигурно е била много красива.

— Да, така е.

Равенът отново насочи вниманието си към Мариана. Ревнуваш. Не ти се нрави, че стои при мен, нали?

— Съвсем не ревнувам. Знам, че сте болна, но той е само едно дете. Той не може… — Тя прекъсна внезапно и кимна унило. — Той е всичко, което притежавам. Не искам да го загубя.

— Ти няма да го загубиш. Дала си му любовта си и си се грижила за него с чувство за отговорност. Това го обвързва към теб. — Тя се усмихна тъжно. — Повярвай ми, знам за какво говоря.

— Но нали вие сте разрушили съзнателно връзката си с Джордън?

— Да, бях млада и себична. Омъжих се за малодушен, слаб мъж, който си въобразяваше, че може да присвои силата ми. Когато разбра, че няма да отстъпя, реши да превърне живота ми в ад. Бях самотна и чужда в онази студена страна. Трябваше да избягам.

— И изоставихте собственото си дете.

— Нима мислиш, че съм го сторила с радост? Обичах го много. Той бе единствената ми утеха, но въпреки всичко не бях в състояние да издържа. — Тя придружи думите си с повдигане на рамене. — Ако бях останала, той пак щеше да ме загуби.

— Според мен не бива да се разсъждава по този начин.

— Така ли? — Очите й заблестяха издайнически. — Мъжът ми започна да ме бие. Само че аз съм доста темпераментна и сигурно нямаше да го изтърпя. Просто щях да го убия. — По устните й се изписа насмешка. — Предпочетох да избягам, отколкото да ме обесят. На мое място ти несъмнено щеше останеш, щеше, ръководена от чувството си за дълг, да изтърпиш покорно всякакви унижения.

— Не, не съм покорна. Вероятно на ваше място и аз бих избягала. Но щях да намеря начин да взема и своя син със себе си.

— Да, трябваше да го сторя — прошепна равенът. — Не бягам от вината си. Повярвай ми, толкова пъти съм се разкайвала за действията си. В онзи момент това ми се струваше неизпълнимо, но бях длъжна да опитам. — Погледът й се спря за миг върху Алекс. — И бях наказана. В началото се чувствах щастлива, че отново съм в Казан, но не след дълго мисълта за Джордън обсеби съзнанието ми. Болка пронизваше сърцето ми, винаги когато срещнех дете. Започнах да осъзнавам със страшна яснота от какво съм се отрекла. — Тя погали нежно Алекс по челото. — Не съм някакво чудовище. Но дори и да бях, не бих ти отнела мигове като този.

Мариана усети как сълзи напират в очите й, но не желаеше да я обзема състрадание към тази властна жена. По никой начин не биваше да я въвличат по-дълбоко в живота на Джордън и Ана.

Равенът продължи с тих глас:

— Ако искаш, можеш да ми отстъпиш няколко такива мига. Не съм ги изживявала с Джордън, а сега той отказва изобщо да ме разбере.

Смирената молба на Ана я трогна, но не биваше да проявява в никакъв случай отстъпчивост.

— Когато децата спят, изглеждат очарователни. Със събуждането обаче започват и проблемите.

— Мога да се справя с тях… ако ми разрешиш.

Мариана я погледна нерешително. Тази жена я молеше за нещо, което не желаеше да й даде, тъй като се нуждаеше от Алекс повече от всякога.

Да, но може би пък Алекс не се нуждае от мен, мина й през ума. Сигурно изпитва потребност да помага някому, да изцери чуждата рана, за да зарасте по-бързо и неговата собствена. Дали не се отнасяше към него със себичността, присъща иначе на равена? Бе поставена пред много трудна дилема. Не, не е трудна, помисли си тя с тъга. Всъщност съществуваше едно-единствено правилно решение.

— Искам да не го нагрубявате.

По лицето на Ана се изписа облекчение.

— Наистина ли смяташ, че държането ми го притеснява? Характерът му е по-твърд, отколкото предполагаш. Ние двамата се разбираме отлично.

Мариана отново почувства, че нещо я прободе болезнено. Защо не разбираше този променен Алекс така, както го разбираше равенът.

— Необходимо е вие двамата да се сближите отново — започна Ана сякаш умееше да чете чужди мисли. — Което не значи, разбира се, да се излагаш на куршумите. Да знаеш, че боли много.

Мариана се усмихна едва-едва, но повтори настоятелно:

— Искам да не го нагрубявате.

Лицето на Ана се изкриви в гримаса.

— Е, добре. Ще опитам да усмиря езика си, макар и да противоречи на природата ми.

— Съгласна съм с вас. — Мариана се изправи от мястото си. — А сега трябва да поспите. Мога ли да направя нещо за раната ви?

Равенът поклати глава.

— Няма ли да събудиш момчето?

— Не. Струва ми се, че се чувства удобно тук. — Пристъпи към входа на палатката. — Кажете му, че утре искам да го видя.

— Почакай.

Мариана хвърли поглед през рамо.

— Благодаря ти — произнесе равенът с усилие. — Знам, че не ти е никак приятно.

— Така е. Аз съм обидена и ядосана. Признавам също, че изпитвам и ревност. — Тя се усмихна невесело. — И аз като вас обичам да налагам волята си.

— Защо тогава се съгласяваш?

— Заради Алекс. Не е изключено в момента общуването с вас да е по-полезно за него. Когато човек носи отговорността за едно дете, трябва да върши онова, което е най-добро за него.

Равенът потръпна.

— Ударът е жесток.

— Да, съзнателно исках да ви нараня. — Тя опъна рамене. — Помислих си, че така ще се почувствам по-добре.

— Е, успяхте ли?

— Не.

Излезе навън и вдиша дълбоко студения въздух. В този миг й се прииска да се спусне обратно в палатката, да сграбчи Алекс в прегръдките си и да избяга. В известен смисъл случилото се бе по-страшно дори от вечерта, в която Костен отвлече брат й. Обичта бе опасен съперник, а в течение на годините равенът бе насъбирал обич и сега отрупваше едно дете с нея. Към всичко това се прибавяше и съвместно преодоляната опасност, която ги спояваше.

Нямаше да отстъпи. Решението бе взето. Поне нямаше да се тревожи за Алекс докато изпълни обета, който даде на майка си.

И колкото по-бързо станеше това, толкова по-добре. Бе дошло времето да подготви бягството си — тук вече не я задържаше нищо.

Конете бяха на около четвърт миля от лагера, защото там имаше обилна паша. Пазеха ги само двама стражи. При наличието на толкова много коне нямаше да е трудно да отведе кобилата си.

Хвърли поглед към неясните очертания на колата, в която се намираха стъклописите. Бе разположена недалеч от голяма палатка — на Грегор или на Джордън. Не се виждаха стражи, но Джордън едва ли бе оставил джеделара без наблюдение. Познаваше я отлично и, разбира се, очакваше, че ще предприеме нещо, за да си го вземе.

Нямаше да й е лесно, помисли си тя с тежко чувство.

Трудно или не, длъжна бе да го стори.

На следващата сутрин Джордън дойде в палатката й.

— Къде е? — поиска да узнае той още от входа.

Тя се обърна рязко и цялата потръпна като съзря изражението на лицето му.

— Кое къде е?

— За Бога, недей да се преструваш на невинна! Знам, че е някъде в палатката ти. През нощта са те видели.

— Искаш да кажеш, че си наредил да ме наблюдават, така ли? — Тя навлажни устни с език. — Значи, твоят съгледвач трябва да ти е съобщил, че съм била в палатката на равена.

— Да, а след това си отишла до колата и си взела джеделара.

— Ах, така ли?

— Точно така. Къде е той, Мариана?

Очите й засвяткаха гневно.

— Не знам за какво говориш?

Той я сграбчи за раменете.

— Хайде, говори.

— Защо, моля? За да ми го откраднеш, както майка ти ми открадна Алекс, така ли?

— Не отговарям за думите и делата на равена. И никой не ти е взимал Алекс. Какво се случи в палатката през нощта?

Тя вирна брадичка и не отговори.

— По дяволите, защо не почака малко? — извика той задъхан, готов всеки момент да избухне. — Исках да поговорим за джеделара.

— Вече говорихме и по този въпрос мненията ни се различават.

— Ако планът на тунела попадне в ръцете на Наполеон, може да загинат хиляди хора. — Лицето й остана каменно и той продължи:

— Видях те, че разговаряш с Нико. Той симпатичен ли ти е?

— Разбира се.

— А известно ли ти е, че семейството му живее недалеч от руската граница? Хората там ще бъдат първите жертви на клането. Знаеш как са действали хората на Небров в градовете на Монтавия, нали? Нима искаш същото да се случи и тук?

— Наполеон няма да открие тунела. Никой от вас не ще успее.

— Грегор ми каза, че Небров знае нещо за някакъв завков. Не ни ли помогнеш, може да стане така, че той да намери тунела.

— Без стъклото няма да открие нищо.

— Правилно! — Лицето на Джордън се вкамени. — И знаеш ли защо? Защото ти ще ми го дадеш.

— Няма. Стъклото е мое и аз… пусни ме веднага!

Той я изнесе от палатката.

— Не исках да се стига до там. — Постави я до Грегор, но продължи да държи лактите й в желязната си хватка. — Иди и претърси палатката.

Грегор поклати мрачно глава и потъна в палатката.

— Не! — Тя започна да се дърпа отчаяно, а погледът й не се откъсваше от входа на палатката. — Пусни ме.

— Престани да се съпротивляваш. Да не мислиш, че всичко това ми е приятно? Ти обаче ме принуди да постъпя грубо.

— Нищо подобно. Просто си взех онова, което ми принадлежи. Тя го блъсна в гърдите с глава. — Не ще позволя да го сториш.

Той притисна ръцете към тялото й и така прекрати нейната съпротива.

— Мариана, не… — Гласът му предрезгавя от стаената болка. — Разбери! Трябва да го взема на всяка цена.

Внезапно съпротивата й секна.

— Моля те… — Тя вдигна насълзените си очи към него. — Обетът ми. Трябва да го спазя.

— Намерих го — дочу тя гласа на Грегор зад себе си. — Срязала е дюшека си и е вмъкнала вътре стъклото.

Край на всичко. Стъклото бе в техни ръце.

Пелена размъти погледа й, но успя все пак да различи как Джордън разучава стъклописа — сложно изображение на леха с нарциси, в която се събират руслата на три криволичещи реки.

— Нарциси — продума той. — Трябваше да се досетя по-рано. Явно се досети за първата й творба, свързана с толкова спомени и преживявания, осъдени в този миг на забрава и разруха.

— Съжалявам, Мариана. — Спря за миг, след което изригна: — Не, не съжалявам за нищо. Слава Богу, тази проклета битка най-сетне приключи. А сега не мисли повече по този въпрос. Сега вече аз ще пазя тайната от Наполеон.

— Не, длъжна съм да мисля — възрази тя. — Сега и винаги. Дадох обет пред майка си, а сега ти ме принуди да го наруша. — При тези думи тя сведе поглед. — Е, вече имаш, каквото желаеш. Мога ли да се върна в палатката си? — Гласът й потрепери. — Не искам нито да ви виждам, нито да ви чувам.

Той кимна едва-едва.

— Добре, върви.

Тя се довлече до входа и спусна платнището пред него. Край на всичко.

— Трябва да я попиташ какъв е този завков — обади се Грегор.

— След вечеря. За днес й се струпа предостатъчно на главата.

— Да, тя понася всичко много мъчително. — Грегор се вгледа в стъклото. — Как мислиш, дали пък тези три реки не представляват трите разклонения на тунела?

— Не знам. — Този въпрос не го вълнуваше в момента. Пред очите му все още стоеше смаяното лице на Мариана, миг преди да изчезне в палатката си. Той подаде стъклото на Грегор. — Разгледай го внимателно и виж какво може да се открие по него. В момента не съм в настроение да се занимавам с подобни неща.

— В ръцете си имаме само половината от решението. Питам се какво ще правим ако не ни каже нищо за завкова.

— Аз пък се надявам, че ще ни откаже. Така поне ще имам повод да тръгна веднага по следите на Небров. — По устните му плъзна зла усмивка. — С радост ще го поразпитам аз този негодник.

Слънцето вече залязваше. Още с влизането си в палатката на равена Джордън забеляза Алекс, седнал на леглото на майка му.

— Тичай при сестра си. Тя се нуждае от теб.

— Кой? Мариана ли? — Удивен, Алекс вдигна поглед. — Защо?

— Върви бързо при нея.

Алекс погледна колебливо към Ана.

— Ще се справиш ли без мен?

Тя кимна, гледайки към Джордън.

— Няма да ми липсва нищо. Нали синът ми е тук. Той ще се погрижи за мен. — В думите й се долавяше недвусмислена ирония.

Алекс излетя от палатката.

— Ти си ми сърдит — започна Ана. — Обаче за мен държането ти е напълно неразбираемо. Съгласи се, че не е лесна работа да вършиш безобразия, легнал неподвижно по гръб.

— Не, не ти се сърдя. — Той замълча за миг. — Мариана се нуждае от момчето. Знам, че си болна, но отсега нататък ще трябва да се справяш без него.

— Мариана ли те помоли да се застъпиш за нея? Защо не е дошла сама при мен.

— Не ме е молила за нищо. Тя каза само, че… Вчера, след като си е тръгнала от тук, тя е взела джеделара от колата и го е скрила в палатката си. Днес й го отнех.

— Аха. Значи те измъчват угризения и сега искаш да облекчиш болката й. — Тя се усмихна едва доловимо. — Двамата с теб много си приличаме. Неотдавна забелязах подобна реакция и у себе си.

— Не, не си приличаме. Аз не бягам. Нито пък изоставям хората, които са част от мен.

Тя се вцепени.

— Е, най-сетне изплю камъчето. Само че ти побягваш още преди да станат част от теб. Така не рискуваш да те напуснат. — Тя поклати глава. — Безполезно е. Винаги ще се намери някой, който да пробие защитата ти. Например тази белка.

— А ти дръж момчето по-далеч от себе си. То не ти е нужно.

— Ами отдели го ти от мен, ако можеш. Да не мислиш, че съм го завързала насила за себе си?

— Точно това правиш. Привързваш всички ни към себе си.

Тя разтвори широко очи.

— Повтарям — привързваш всички нас към себе си. Питай Грегор дали е така или не. Откакто се помни, ти танцува по гайдата.

— Сега не разговаряме за Грегор. Ти каза „нас“. Точно ти.

Той замълча за миг, след което започна бавно:

— От най-ранно детство всеки Божи ден ми се втълпяваше едно и също — че съм се метнал на майка си. Ето защо като поотраснах често се замислях за теб. Защото разбирах, че нямам почти нищо общо със скъпоценния си родител. — При тези думи той се усмихна накриво. — Знаеш ли, дълго време направо го мразех. Мислех, че е прекият виновник за смъртта ти.

— Не, не знаех.

— А новината, че съм го обвинявал несправедливо, ме разтърси доста. Почувствах се изигран. Намразих и теб. Не исках да идвам в Казан, но след дълга и упорита борба Грегор наложи волята си.

— Да, задачата му бе да те доведе тук.

— Когато те срещнах, осъзнах, че представата ми за теб е отговаряла на истината — ти бе енергична, пламенна, силна. Сигурно ще се почувстваш поласкана, ако ти кажа, че за мен ти бе притегателната сила, която ме задържа. А после обикнах и Казан.

Тя понечи да протегне ръка към него, но изражението на лицето му я спря.

— Всъщност ти изобщо не възнамеряваше да говориш по този въпрос. Защо тогава го каза?

— Защото винаги си искала да го чуеш от мен. Ето, сега го чу. А що се отнася до момчето… пусни го да се върне при Мариана. За още един пленник няма място в триумфалната ти колесница.

— Боже милостиви, нима мислиш, че аз… — За миг тя притвори очи, след което продължи с разтреперан глас:

— Мариана знае, че може да вземе детето, когато поиска. Тя лично реши да го остави тук.

— Не ти вярвам. Каза, че си й го откраднала.

— В такъв случай сигурно е имала някаква специална причина, за да не ти каже истината. А сега ще е най-добре да си тръгнеш и да откриеш тази истина. Ужасно съм уморена, повярвай ми.

Бе пребледняла цялата и изглеждаше изнемощяла. За пръв път той осъзна истински, че всъщност тя вече не е съвсем млада. Ядосал го беше фактът, че е принуден да отиде при нея, за да преговаря. Бе подбрал съзнателно думите си и за негова изненада опитът му да засегне тази силна и жизнена жена се оказа повече от успешен.

— Ако съм се излъгал, трябва да ти се извиня — рече той. — Мариана бе направо вбесена и може да е казала нещо, което…

— Не мога да открия Мариана — долетя гласът на Алекс от входа на палатката. — Да не е излязла да поязди?

Джордън скочи от мястото си.

— Не е ли в лагера?

Алекс поклати само глава.

За един миг Джордън се озова извън палатката.

— Тичай да повикаш Грегор. Ще се срещнем пред палатката на Мариана.

— Да, ето ги и специалните й причини — повтори Ана зад гърба му. — Грегор ми каза, че не е като останалите жени. Бедничкият ми Джордън, значи цялата тази болезнена изповед е била съвсем излишна. Заключваш я в клетка, а тя не ще да стои вътре. Обзалагам се, че твоята белка се е отказала от нашата закрила.

— Мислиш, че е изоставила Алекс? На този свят има само едно нещо, което може да я накара да го стори.

— Ах, тунелът. Но нали каза, че разполагаш с джеделара?

— Досега и аз си мислех така. Боже, измамен съм. При тези думи той излетя навън.

Грегор го очакваше пред палатката на Мариана.

— Не е тук. Срязала е платнището отзад и се е измъкнала.

— Конят й изчезнал ли е?

— Нямах време да разпитам стража, но мисля, че едва ли е тук. Има една подробност — взела е със себе си три от стъклата.

— Да, повреденото от Небров, онова, с което ни излъга и истинския джеделар. Сигурно тази нощ е прибрала две от стъклата и е скрила едното извън палатката.

— А сега е поела с джеделара към този завков. — Грегор подсвирна тихичко с уста. — Гълъбчето ни е достойна за възхищение. Добре свършена работа.

— Аз не й се възхищавам — скръцна със зъби Джордън. — Иде ми да й извия врата. — Той се обърна с гръб към палатката. — Повикай Нико и поне още двадесет души. Да има и следотърсач.

— За тази работа по-добър от Нико няма. Не бой се, ще я открием още преди зазоряване.

— Не искам да я застягам. Предпочитам само да я следвам.

— И да прибереш всичко с един удар. — Грегор кимна. — Случва се понякога и да не мислиш с краката си. Естествено, заслугата трябва да се припише на благотворното ми въздействие върху теб.

— Джордън обаче остана сериозен и той продължи: — Не бива да й се сърдиш чак толкова. Тя използва просто оръжията, с които разполага.

— Не, тя се възползва от състраданието ми и от мекото ми сърце, за да се подиграе с мен. Тя просто ме изигра. Да, напълно си прав, наистина съм вбесен. — С тези думи се обърна и се отправи към конете. — След час потегляме.

— Дойдох да ти пожелая добър път — започна Грегор, влизайки в палатката на Ана. — Заръчах да те закарат обратно в Ренгар.

— Да де, ще ме хвърлите в някоя кола като чувал с брашно, нали? — отвърна Ана навъсено. — Крайно недостойно за един равен. Впрочем къде е Алекс?

— Търчи насам-натам из лагера и се опитва да помага на Нико и на всички останали. Джордън реши да му намери работа, за да отклони мислите му от Мариана. След като поемем на път, ще ти се наложи да го утешаваш.

— Слушам и се подчинявам, повелителю мой. — Тя се усмихна горчиво. — Тази задача явно е под моите възможности. Според Джордън е достатъчно само да направя знак и всичко живо се тръшва по чело пред краката ми.

— Има нещо вярно. — Той приклекна до нея. — Но съм изненадан, че точно той ги е произнесъл.

— Бе направо извън себе си заради тази белка. — Тя замълча за миг. — Не е равнодушен към нея. Не е само плътска страст.

— Да, но няма да си признае. В момента е направо бесен.

— Защото го е изиграла и е изчезнала. Вероятно си мисли, че всички жени в живота му са го лъгали. Всъщност тя сигурно ме мрази. Бедното момиче! Двамата с Джордън имаме една обща черта — измъчваме хората, които обичаме. — Тя сграбчи ръката му.

— Той ме смята за някаква Цирцея. Но аз не съм такава, нали?

Грегор се разсмя.

— Ако наистина беше Цирцея, аз щях да бъда първата ти жертва. Заприличал ли съм вече на шопар?

— Много добре изглеждаш. — Вдигна ръка и прокара пръст по грозните белези на лицето му. — За мен винаги си бил хубав.

Той поднесе ръката й към устните си.

— Знам.

— Колко си суетен.

— Ти виждаш хубост, защото на лицето ми е изписана обич. Внезапно тя помръкна.

— Джордън каза, че си завързан към колелата на моята триумфална колесница.

— О, имала си значи триумфална колесница, така ли? А аз пък си мислех, че са изхвърлени вече от употреба.

— Отговори ми честно… била ли съм егоист?

— Да. — Той се усмихна. — Но не бих могъл да живея без твоя егоизъм. — Приведе се и я целуна по челото. — Сега трябва да вървя. Когато се върна в Ренгар, те искам на крака. Разбра ли?

— Ще бъда здрава. — Тя стисна още по-здраво ръката му. — Защо?

Той вдигна вежди в недоумение.

— Защо ми даваш толкова много и все пак не всичко?

— Нима не разбираш? — Нежна усмивка озари лицето му. — Учудвам се, че досега не си отгатнала отговора.

— Е, казвай.

— Много е просто. И аз съм егоист.

— Не си. Ти се раздаваш за всички.

— Защото ми доставя удоволствие. Нима това не е проява на себичност? Винаги съм те обичал, но не искам само част от теб. Когато бях по-млад, си мислех, че това е достатъчно. Постепенно обаче осъзнах една истина — не съм от хората, които се задоволяват с чаша, пълна до половината.

— Аз не съм чаша, пълна до половина — възрази тя остро.

— Възможно е сравнението ми да не е много сполучливо. Вероятно работата е там, че си била пълна догоре и винаги си преливала. Някога ти не ми обърна внимание, защото не бях хубавец като бащата на Джордън. Просто бях покрай теб — като старо овчарско куче, което те следва по петите, където и да отидеш.

Тя направи опит да се засмее.

— Все пак по-добре овчарско куче, отколкото шопар, нали? — Преглътна мъчително при тези думи. — Джордън е прав. Не съм добър човек. Засегнала съм те дълбоко.

— Е, не е било нарочно. — Отново поднесе ръката й към устните си. — А после, когато най-сетне забеляза съществуването ми, ти бе заета в сражения с демоните, които сама извика на бял свят. Бе решила да докажеш, че представляваш нещо. Казан трябваше да стане силен и заможен, за да примамиш сина си обратно.

— И ти ми помогна да осъществя всичко това.

— Да, помогнах ти. Обаче не желая да се самоизмамвам и няма да се задоволя с подчинена роля в твоя живот.

— Никога не си бил подчинен. Кажи ми как да те убедя? Какво искаш всъщност от мен?

— Всичко. Не ме задоволява нищо друго — отвърна Грегор простичко. — И някой ден, когато се спасиш от угризенията и постигнеш мир със себе си, ще ми го дадеш. — Той се изправи от мястото си. — Трябва да тръгвам. Ще ти изпратя Алекс.

— Внимавай — прошепна тя.

— Разбира се. Знаеш ли кой е талисманът, който ме е пазил всичките тези години? Егоизмът ми. Той ме е направил най-предпазливият човек на земята. — Грегор се усмихна насмешливо. — Повтарям, аз искам всичко.

Нико се върна от разузнаване.

— Поела е с коня си на север. Ще мине през планината. Погледът на Джордън се спря на планинската верига. Русия.

— Значи към Москва — произнесе замислен Грегор.

— Не е речено. Завковът може да е скрит някъде до границата.

— А ако все пак нейната цел е Москва? Пътят дотам е дълъг и изтощителен. Особено пък за сама жена.

— Тя не е глупачка и сигурно си е взела храна.

Грегор повдигна невярващ вежди.

— И ти мислиш, че е взела достатъчно храна за целия този път, така ли?

— Тя умее да се пази. Била е още дете, когато е успяла да пресече пеша цяла Монтавия.

— Случаят сега е съвсем друг. По пътя до Москва няма много селища. Не може и да ловува. Според теб тя как ще…

— Никой не знае дали се е отправила точно към Москва. — Той пришпори коня си и остави Грегор и въпросите му зад гърба си.

Тя се бе възползвала от състраданието му, заслепи го и го обезоръжи. Нямаше да допусне същото още веднаж.

Глава петнадесета

— И все пак се е насочила към Москва. — Въздухът бе студен и от устата на Грегор излизаха облачета пара. — Не разбирам само откъде познава пътя. Според Нико тя сякаш разполага с карта.

— Не се учудвам чак толкова — обади се Джордън. — От майка си тя е научила целия джеделар наизуст. Вероятно е получила съвсем точни указания как да разреши и втората половина на загадката.

— Много е студено. — После продължи с весел тон: — Но все още не сме усетиш присъствието на вълци. Което е много добре. Защото през зимата те обикновено са гладни.

— Мълчи, Грегор.

— О, само се опитвам да опазя джеделара. Нищо повече.

— Знам аз какво искаш ти.

— Да, вълците са животни, които притежават остри зъби и яки челюсти и като те захапят с тях, нищичко не остава от теб — ни кожа, ни плът. Само като си помисля какво може да се случи със скъпоценното ни стъкло. Защо не изпратиш Нико да го наглежда.

— Тя не бива да забележи, че я следваме по петите.

— Струва си риска. Сигурно е съсредоточила своето внимание в празния си стомах и миеш единствено как да остане жива. По тази причина едва ли ще й хрумне да гледа зад себе си.

Джордън изруга.

Вълците притежават остри зъби…

По дяволите, все още не бяха съзрели вълци.

… и яки челюсти, и като те захапят…

— Нико, ти тръгваш пред нас — обърна се той рязко към мъжа — Наблюдавай я, но внимавай да не забележи присъствието ти.

— Тя няма какво да яде — отвърна Нико. — Днес имаше достатъчно трева за коня, но през нощта тя не е приготвяла храна.

— Сигурен съм, че скоро ще стигне до някое село. — Грегор захапа с наслада сочно парче печено. — А освен това си има предостатъчно месце по кокалите. Убеден съм, че някой и друг ден без храна няма да й се отразят зле. — Издърпа къс заешко от шиша и го подаде на Джордън. — На, вземи. Уловът бе успешен и за утре са ни останали още шест заека. На сит стомах по-леко се спи.

Този дявол сигурно си мислеше, че ще откаже. Джордън грабна месото и го изгълта набързо. После си взе още едно парче.

— Тя гладува — обади се Нико с извинителен тон.

— Всъщност какво очаквате от мен? — попита Джордън предизвикателно. — Може би трябва да ида при нея и да й занеса храна. За да разбере, че я преследваме. Ние сме плътно зад нея. Другата седмица сигурно ще бъде в Москва.

— Правилно, да яде чак тогава. Така им се пада на жените. Нека страдат — обади се отново Грегор. — Тъй ще се научат на смирение и веднъж завинаги ще осъзнаят греховете си спрямо нас, мъжете. Прав ли съм, Джордън?

Джордън изгледа втренчено Грегор и произнеса ясно и отчетливо:

— Разбира се, приятелю. И то напълно.

Изправи се и се отдалечи от огъня. Тези двамата, както и дългата езда му бяха дошли до гуша. Трябваше да се успокои.

Но как ли се чувстваше тя в момента? Сигурно мислеше, че е сам-самичка в тази пустош. Той познаваше добре самотата, нещо по-лошо както от глада, така и от страха. Глад.

Изруга тихо, завъртя се на място и тръгна обратно към огъня. Грабна един от зайците и се насочи към дърветата, където бяха привързани конете.

— Нико каза, че се е разположила до реката на четири мили оттук — извика Грегор след него.

Джордън спря коня на известно разстояние от огъня, запален от Мариана и се плъзна безшумно от седлото. Какво по дяволите правя тук, запита се той докато привързваше коня на едно дърво. Взе заека от седлото и си запробива път през гората. Нямаше представа как да й подхвърли животното, без да бъде забелязан. Все пак зайците не падаха от небето направо в гърнето, нали? Може би…

Нямаше я. Беше продължила пътя си.

Спря в края на гората, не много далеч от ярките пламъци на огъня. Завивката от овча кожа бе просната до горящите цепеници, но Мариана не се виждаше никъде. Обзе го страх.

В този миг я съзря. Газеше боса в плитката вода, а в дясната си ръка държеше някакъв безформен клон, заострен като копие. Запретнатите и поли бяха подпъхнати на кръста. Напомняше му донякъде на Артемида от стенния килим в ловната хижа. Тя стоеше с вдигнато копие и се взираше съсредоточено във водата, проблясваща в сиянието на луната.

Нещо се стрелна на повърхността, тя замахна с копието и не улучи. После зачака търпеливо. Внезапно проблясване от дясната й страна. Извъртя се рязко и светкавично замахна към пъстървата. Отново пропусна плячката и отново зачака. Чак третият й опит се увенча с успех. Тя издаде триумфален крясък, вдигна рибата високо във въздуха, изгази бързо до брега и се отправи към огъня.

Джордън се притаи в мрака. На светлината на пламъците вече не остана и помен от триумфиращата ловджийка. Смаленото й лице носеше белезите на студа — напомняше му онова девойче, с което се сблъска на времето в Таленка. Цялото й тяло трепереше, а босите крака бяха посинели от студената вода. О, Боже, колко ли време бе стояла във водата?

Той пристъпи импулсивно крачка напред, за да й даде топлина и сигурност, да я спаси от студа и глада.

Внезапно спря. Защото тя се справяше сама с трудностите. Загъната в кожената завивка, Мариана клекна пред огъня и разкърши енергично горната част на тялото си. Най-сетне се постопли, обърна се и хвана рибата с ръка. Беше огромен екземпляр, който щеше да й стигне поне за два дни.

Върна се безшумно при коня си. Тя нямаше нужда от него. Приспособи се към ситуацията и се справи с трудностите. По свой си начин тя бе силна като майка си. Той възседна коня и се понесе обратно към лагера. Бе яздил дълго в студа, и то напразно. Би трябвало да се почувства разочарован и ядосан. Но не! Защо ли изпитваше такава гордост от нея?

Джордън…

Посред нощ Мариана отвори в просъница очи, изпълнена с покой и доволство. Защо изобщо да се тревожи? Всичко ще протече гладко. Та той ще й прости всичко. Защото тяхната разпра не бе сериозна.

Неочакван силен напор на вятъра накъдри водната повърхност и пламъците лумнаха по-ярко. Разбуди се окончателно. Потрепери от студ и се уви още по-плътно в завивката. Отчаянието я сграбчи — по-мразовито дори и от вятъра. Всичко е било само сън. Джордън нямаше да й прости никога, а и тя никога нямаше да го помоли за прошка. Пътищата им се разделиха завинаги. Трябваше да се примири с тази истина и да се пребори с миговете на божа и страдание.

Но как да се пребори с един сън?

— Рибата вече е изядена — обърна се Нико към Джордън. — Мисля, че вече ще напусне реката и ще поеме към вътрешността. — При тези думи той отправи към Джордън поглед, изпълнен с надежда.

Но ответ нямаше.

— Поразсъждавах по този въпрос — продължи Нико. — Вчера Микел уби няколко тлъсти фазана. Мога например да я изпреваря и да оставя на пътя й един от тях.

Джордън само поклати глава.

Нико смръщи чело.

— Това няма да ни навреди. Защото все пак тя няма да узнае, че сме били ние и я следваме.

— Ще ни навреди.

Нико изруга тихо, обърна коня и се препусна стремглаво.

— По какъв начин ще ни навреди? — Грегор впи поглед в Джордън.

— Може би искам тя да страда.

Грегор поклати глава.

— Не, не е отмъщение. Преди три дни щеше да й помогнеш, нали?

Джордън помълча за миг.

— Тя трябва да се справи сама — обади се най-накрая.

— И защо?

— За Бога, нали така ще й отнемем плодовете на нейната победа — изригна Джордън. — Проклет да съм, ако осуетя победата й. И една жена на хиляда не е в състояние да измине такова разстояние без помощ. Тя е заслужила да се справи съвсем сама.

Грегор кимна с разбиране.

— Интересно. Значи вече не й се сърдиш, така ли?

— Напротив, иде ми да я удуша. Но двете неща нямат нищо общо.

— Интересно, интересно — повтори Грегор замислено.

— Уловила е заек. — В гласа на Нико прозвуча гордост. Сякаш Мариана с някаква магическа пръчка бе сътворила заек от въздух. — Нужен й бе цял ден, но накрая се справи.

— Това е добре. — Лицето на Грегор буквално засия.

Воините в отряда зашушукаха одобрително, всички въздъхнаха с облекчение. Млад мъж разкриви разочаровано лице и пъхна няколко монети в ръката на един друг. Грегор се обърна към Джордън:

— Да се надяваме, че ще бъдеш в състояние да укротиш сам нашето гълъбче. Опасявам се обаче, че едва ли ще можеш да разчиташ на подкрепа от Нико или пък от когото и да било друг.

Джордън разбра много добре какво има предвид Грегор. В продължение на седмици хората от отряда наблюдаваха с напрежение битката й за оцеляване и постепенно тя ги заплени. С всяка малка победа тя печелеше все повече и повече уважението им.

Белка бе вече една от тях.

— А как стоят нещата при теб? — попита Джордън Грегор.

— Ще сторя необходимото за безопасността на Казан. А ти?

— Аз също.

— Сигурен ли си? Ние сме на два дни езда от Москва. Дошло е време за действие.

В душата си даде право на Грегор. Не можеше повече да наблюдава безучастно как Мариана се бори с този недружелюбен свят — нервите му вече не издържаха. Конфликтът помежду им щеше да пламне отново, но преследването трябваше най-сетне да приключи.

— Не се бой. В Москва и аз ще бъда готов да сторя необходимото.

Нейната цел не бе Москва. На следващия ден тя зави на юг, а след това и на запад.

В ранния следобед Нико се върна при отряда.

— Тя се спря.

— Ще лагерува ли на това място.

Нико поклати глава.

— Мисля, че е достигнала целта си.

Джордън стисна здраво юздите.

— Къде е това място?

— На три мили от тук. Има едно село, а на хълма се издига голям дворец. Завърза коня си в двора и изчезна вътре.

— Някой посрещна ли я?

Нико поклати глава.

— Дворецът е напълно изоставен. Явно, че от дълго време е необитаем.

— В такъв случай предполагам, че наистина е стигнала до целта си. — Грегор погледна бързо Джордън. — Тръгваме ли след нея?

Джордън пришпори коня си.

— Разбира се, по дяволите.

Най-сетне се добра до своята цел!

Мариана облегна увития в плат джеделар на стената в предверието. Прониза я остро чувство на облекчение. Защото доскоро я връхлитаха опасения, че няма да успее.

Дворецът отговаряше напълно на описанията на баба й. Погледна нагоре към извитото бяло-зелено мраморно стълбище и високите прозорци на площадката. Над нея могъщ кристален полюлей лееше искрящи сълзи.

Празнота. Студ.

Сякаш обитателите на двореца го бяха напуснали току-що. Вратата не бе заключена, масите и столовете не бяха покрити с плат. Всичко наоколо тънеше в дебел слой прах.

Тя се сепна. Някъде изскърца незаключена врата. Нима е Небров?

Прониза я ужас, но си спомни навреме, че в Кембърън никога не заключваха вратите. Никой не се осмеляваше да граби имуществото на богатите властници. Ако Небров я беше изпреварил, в този миг тя щеше да стои срещу него очи в очи.

Затвори вратата и хлопването проехтя из високите помещения. Небров не бе тук, но тя не знаеше всъщност с колко време разполага. Не започнеше ли веднага работа, щеше да чака до следващия ден. Стъклото трябваше да се намести докато слънцето грее на небосвода.

Набърчи чело и се опита да си припомни съвсем точно указанията на майка си… да, залата вляво води към параклиса. Взе джеделара и се спусна по коридора.

Джордън запря коня в подножието на хълма. Дворецът, облян от яркото следобедно слънце, искреше във всички цветове на дъгата. С класицистичните си колони и прелестните странични крила, увенчани с коси покриви, покритият със сняг и лед сив мраморен градеж бе издържан по-скоро в елински, отколкото в руски стил. Истински снежен дворец. От стрехите висяха дълги ледени висулки. Каменните плочи по двора и четирите стъпала, водещи към главния вход, бяха гладки като огледало. Тънка коричка лед покриваше и редицата многобагрени стъклописи, заемащи целия фронт на постройката. Всяка от тях припламваше като огън в обков от кристал.

Конят на Мариана беше привързан за една художествено украсена колона.

— Плячката е пред нас — обади се Грегор. — Нападаме ли?

— Не, настани момчетата в селото. Ще отида сам.

— О, каква смелост, каква жертвоготовност.

Джордън се престори, че не е чул подигравателните слова.

— И попитай селяните дали скоро не са се мяркаш чужди хора наоколо. Небров не бива да ни изненада.

— Ще направим нещо по-добро — предложи Грегор. — Ще заръчам на Нико да се върне назад и да се огледа за онова приятелче.

Нико простена с престорено отчаяние. Грегор обаче не му обърна внимание — погледът му се зарея по безбройните кули на Москва.

— Този дворец не е никак далеч от града. Не е изключено да открием тук някой от ръкавите на тунела.

— Обзалагам се, на каквото искаш, че си прав — рече Джордън.

Грегор се обърна към Нико.

— Ела, приятелю. Да потърсим квартири за тези храбри мъже.

Лицето на младия мъж се изкриви в гримаса.

— А дали аз ще имам през нощта покрив над главата, това не те интересува, нали?

— За утре ти обещавам топъл огън и суха квартира — успокои го Грегор. Вдигна ръка за поздрав и добави по посока на Джордън: — Утре ще намина оттук. Любопитен съм да видя дали ще триумфираш или просто ще оцелееш.

Джордън ги проследи с поглед докато се спускаха по хълма към селото. После отново се взря в двореца.

Тя се намираше зад тези стени. Не след дълго щеше най-сетне да я види и да разговаря с нея.

Той подкара коня нагоре към двореца.

Пристъпи прага и в същия миг нещо се стовари върху тила му.

Мариана дебнеше зад вратата и щеше да го улучи по главата, ако не се бе извърнал светкавично, съзирайки на пода сянката на някакво дърво. Ударът не бе силен, но все пак усети остра болка.

Тя замахна отново, но той успя да сграбчи дървото и да го изтръгне от ръцете й. Оръжието й се оказа част от голям клон.

— Триста дяволи, значи искаш да ме очистиш, така ли?

Тя се извъртя светкавично и понечи да побегне, но той успя да докопа косите й и я закова на място. Всяка друга жена на нейно място щеше да изпищи от болка, тя обаче не издаде и стон. Вместо това се извърна рязко и с всичка сила впи зъби в ръката му.

Изпусна косите й и тя се завтече към стълбището.

Успя да я сграбчи отново на шестата крачка и я принуди да коленичи. В следващия миг тя вече лежеше по гръб. Възседна я и притисна ръцете й към пода.

— Пусни ме веднага!

— Няма да стане.

— Каква съм глупачка само — промълви тя. — Сама те доведох до тук. Трябваше да се досетя, че… — Отново се опита да се изскубне. — И все пак няма да получиш нищо, разбра ли?

— Престани да се съпротивляваш! Сама си причиняваш болка.

Очите й заблестяха гневно.

— Може и теб да те заболи.

— Мен не — отвърна той грубо. — Може и да не си забелязала още, но положението, в което се намираме, започва да ми допада.

Тя се вцепени, осъзнавайки, че той говори истината. Бе възбуден и това се виждаше с просто око.

— Знам, че няма да ме насилиш — прошепна тя. — Няма да го сториш.

В този момент той не бе напълно убеден в правотата на думите й. Внезапно лумналата битка се превърна в отдушник за натрупаната от месеци насам страст и ярост. Не бе в състояние да разсъждава разумно, тъй като с всяка изминала секунда страстта го притискаше все по-настойчиво. Бедрата му се отъркваха сластно в бедрата й и не бе в състояние да спре напористия им ход.

— Сигурна ли си?

Студена тръпка прониза тялото й.

— Познавам те.

— Аз също си мислех, че те познавам. — Устните му се плъзнаха по врата й. От нея се носеше мирис на вятър и на бор, примесен с остър аромат на още нещо — не успя да установи точно какво. Но все едно. Тя миришеше на жена и това ухание бе по-възбуждащо, от който и да е парфюм на този свят. Езикът му се плъзна във вдлъбнатината под брадичката. — Но това не те възпря първо да ме изиграеш и второ, да се опиташ да ме убиеш.

— Нищо подобно. Исках само да те отклоня от…

Бедрата му се задвижиха наново в познатия ритъм.

— Да ме отклониш от какво? От това ли? И защо, моля? Та ти не искаш нищо друго, освен да обвиеш тялото ми с краката си. Не е ли така?

Разтреперана, тя пое дълбоко дъх.

— Да, искам. Но няма да се поддам. Не ще позволя да се превърна в отдушник на яростта ти. Нито ти ще упражниш насилие върху ми, нито пък аз ще се оставя да ме прелъстиш отново.

— Е, същата тази битка вече сме я водиш в Делуинд.

— Да, но сега аз съм по-силна.

Той я изгледа изпитателно.

— Така е. Вече си по-силна. — Внезапно се усмихна широко. — Но не ти ли е идвало на ум, че по този начин борбата помежду ни става още по-интересна?

— Искам да се изправя! И престани да ме изтезаваш в тази поза.

— Не ти ли харесва? Защото на мен ми харесва. Усещам всеки твой мускул, всяка заобленост на тялото ти. Мисля си, че ако проникна в теб сега, в тази поза, ти ще се почувстваш прекрасно. Спомняш си креслото, нали… изпънатите крака, огромното желание, което те изпълваше? Всичко сякаш е пред очите ми.

— Искам да стана — изтръгна се от гърлото й. — А ако си решил да ме изнасилиш, стори го незабавно.

Нямаше да е изнасилване. Защото тя цялата трепереше от страст. Погледът й се впи в лицето му.

— Направи го! Или стани!

Не искаше да я пуска. В този миг осъзна ясно, че всъщност никога няма да я пусне. Докато е жив. А дори и в следващия си живот. Това прозрение го накара да се разтрепери.

— Какво има? — попита тя подозрително.

Не можеше да я освободи. Но пък ако се опиташе да я задържи насила, тя никога нямаше да остане при него.

— О, много неща — отвърна той с мрачна ирония. — По-добре щеше да е, ако не ми бяха дошли на ум тъкмо в този момент. — Отпусна ръцете й, отдели се от нея и отскочи встрани. — А сега ставай.

Бе смаяна от тази тъй изненадваща победа и остана да лежи.

— Казах да се изправиш — повтори той рязко. — И не ме гледай така, за Бога. Ах, как ми се иска да… — Не продължи, а се отмести още по-далеч от нея.

Тя се поизправи бавно и отметна коси от лицето си.

— Защо…

— Тук е студено като в гробница. — Изправи се на крака и се спусна по стъпалата. — Ще донеса дърва и ще си накладем огън. Вече си успяла да се огледаш наоколо. Има ли тук някое по-малко помещение, което да се затопли по-бързо?

Тя посочи към една от вратите, разположена от лявата страна на залата.

— Там има камина.

Той кимна.

— И не се опитвай да бягаш. Грегор и момчетата са в селото. Ще те настигнем много бързо.

— Не бой се — отвърна тя сдържано. — Няма да бягам. Не и преди да свърша онова, за което съм дошла тук.

Брадвата изсвистя във въздуха и се заби мощно в дървото. Джордън замахна отново сякаш има пред себе си враг. Мариана го наблюдаваше от прозореца и в момента на удара подскочи изплашена. Знаеше, че бе много разгневен, но този изблик на ярост бе направо ужасяващ. Ужасяващ и същевременно тъй плътски чувствен.

Изригващ вулкан. Изначален като бога на огъня Хефест, размахал неистово своя чук. И при всеки пореден удар тези изпъкнали, потръпващи жили и мускули, открояващи се изпод черната риза. Представи си отново сцената на стълбищата — просната на пода, а той върху нея. По тялото й пролази гореща вълна.

Огромен чук, биещ безмилостно по наковалнята. Не, нямаше да позволи да се превърне в някаква бездейна наковалня. Напротив, щеше да отвърне на удара с удар. Защото осъзна опасността — от всяко негово докосване волята и омекваше невъзвратимо.

Той разбираше отлично какво чувства тя. Винаги е предугаждал и най-съкровения й отклик. Знаеше той, че може да я притежава винаги, когато поиска и въпреки всичко я пусна. Защо?

Джордън натрупа цепеници в камината, сложи подпалки и зачатка огнивото.

— Какво знаеш за този дворец?

— Бил е собственост на цар Павел.

— Май отдавна никой не е живял тук.

— Така е. През 1801 година царят става жертва на преврат. Тази сграда обаче е построена от работниците, участвали и в прокопаването на тунела. Ето защо царското семейство и до ден-днешен не подозира за съществуването на двореца.

В този миг огънят се разпали и пламъците се извисиха нагоре.

— Да, а работниците след това били убити.

— Да.

Той приклекна пред камината и се вторачи в пламъците.

— Значи, този дворец е ключалката към ключа, нали?

Тя не отговори.

Той не откъсваше поглед от огъня.

— Къде е джеделарът, Мариана? — попита тихо.

Сега вече можеше да му каже. Решеше ли да го потърси, щеше да го открие със сигурност.

— В параклиса. Искаш ли да го видиш?

— Не сега. — Той се изправи и разбърка жаравата. — Надявам се по-късно да ми го дадеш сама. Не искам да ти го отнемам насила. — С тези думи той се обърна и се отправи към вратата. — Гладна си, нали? Наглеждай огъня, а аз ще донеса храна.

Да беше се появил само час по-късно… Зададе си въпроса дали ще има достатъчно време да изтича обратно в параклиса и да довърши започнатото. Не. Оставаше й немалко работа. Пък и той не биваше да я завари там преди всичко да приключи.

Всъщност не това бе истинската причина. Искаше да прекара цялото това време с него. Ако разбереше какво е сторила, той нямаше и да я погледне повече. Желанието й бе толкова скромно, че не биваше в никакъв случай да го пропуска.

Когато той се върна, огънят пламтеше вече ярко и студът бе победен. Той положи дисагите си върху камината и захвърли палтото.

— Снех седлото от коня ти и го заведох в конюшнята. Не биваше да го оставяш толкова време на студа.

— Тъкмо щях да го взема, когато ви видях долу с Грегор — опита се да се защити тя.

— И в този миг си взела решението да разбиеш черепа ми, нали?

— Казах ти, че не съм искала да те заболи.

Той потърка тила си.

— Намерението ти не се увенча с успех.

— Наистина ли ти причиних болка?

— И как още. — Той я погледна внимателно. — Проявяваш загриженост към мен. Странно. Май тук се крие нещо друго.

— Не. — Тя пристъпи към дисагите. — В момента не. Защото съм гладна. Ще одера заека, а през това време можеш да направиш шиш.

— Нали затова съм взел онзи клон, с който се канеше да ме очистиш. Седни и си почини. Ще се оправя и сам. — Погледна към столовете, покрити с дебел слой прах и добави: — Ако вместо на някой от столовете седнеш на наметалото си върху пода, няма да се изцапаш.

— Седмици наред вече не обръщам внимание на чистотата. — Въпреки всичко обаче тя последва съвета му и се разположи пред огъня. Той задялка единия край на клона. — Грегор къде е?

— В селото. Утре ще дойде тук, за да провери дали съм още жив. — Устните му увиснаха меланхолично. — Ще му кажа, че едва съм се отървал. — Погледът му се плъзна по лицето й, след което се спря върху големия овален прозорец на отсрещната страна. Пъстроцветният стъклопис изобразяваше огромно сияйно слънчево кълбо, залязващо зад пурпурни хълмове. Многобагрените слънчеви лъчи, струящи от стъклата, се събираха в средата на стаята и образуваха светла окръжност върху дъбовия паркет. — Изключително красиво. Произведение на баба ти ли е?

Тя кимна гордо.

— Всички стъклописи в този дворец са дело на стара майка. Била е изключителна, нали?

— Така е. — Той отново се загледа в прозореца. — Според мен обаче твоите стъклописи в Кембърън са още по-добри.

Очите й се разшириха.

— Така ли мислиш? — попита тя невярваща на ушите си. После поклати глава. — Не, не е вярно. Тя бе изключителен творец. По-добър от нея не е имало никога.

— С изключение на Мариана.

— Наистина ли мислиш така? — прошепна тя.

— Наистина.

Почувства огромен прилив на щастие. Той изразяваше истинското си мнение и дори думите му да не отговаряха на истината, похвалата от устата му бе нещо прекрасно.

— Трябва да видиш стъклописите в параклиса. Най-добрите й работи.

— Да, и джеделарът сега е там.

Усмивката й угасна. В крайна сметка всичко опираше до джеделара и помрачаваше радостта.

Тя отклони погледа си.

— Да одера ли заека? През победните няколко седмици придобих добър опит.

За миг тя си помисли, че Джордън няма да се отклони от темата на разговора им, но той само се усмихна.

— Знам. — Коленичи пред камината и продължи с протяжен глас: — Разбира се. Тази груба работа е под моето достойнство.

Тя долови отново онзи небрежно насмешлив тон, който познаваше добре още от Кембърън и настроението й веднага се повиши. Сблъсъкът помежду им бе неизбежен, но все пак й даде отсрочка.

— Яж. — Той намръщи чело. — Почти нищо не си сложила в устата.

— Толкова ми стига. — Не го лъжеше. Наистина хапна съвсем малко от заека, който опекоха на шиша, но се почувства сита. През последните седмици се бе хранила оскъдно и сега нямаше апетит. — Останалото е за теб.

— Убеден съм, че си гладна. От вчера хапка не си сложила в устата си.

— А ти откъде знаеш? — Спря и поклати глава сякаш се досети за нещо. — Нима през цялото време сте били близо до мен?

— Само Нико — отвърна той.

— Колко съм глупава. Нищо не съм забелязала.

— Не е така. Нико е извънредно опитен следотърсач. Ние, останалите, постоянно изоставахме с по няколко мили от него. Повечето мъже в твоето положение не биха се справиш така добре. — Той се загледа в огъня, а след това заговори отново. В думите му се долавяше смущение. — Гордея се с теб.

Удивена от чутото, тя разтвори широко очи.

— Наистина ли?

— Да.

— И защо?

— Вероятно заради няколкото твои незначителни качества, които са ми направили впечатление. Например ти никога не се предаваш. Притежаваш остър ум, съчетан с лъвска храброст. А да, има и още една причина. — Все още не я поглеждаше. — Ти ми принадлежиш.

Тя веднага се стегна.

— Не ти принадлежа. Ясно ли е?

— Е, наистина не ми принадлежиш все още, но и това ще стане. — Той вдигна очи и погледите им се сблъскаха. — Мариана, искаш ли да станеш моя жена?

Тя го изгледа втренчено, невярваща на ушите си.

— Какво? Да се омъжа за теб ли?

— Това е единственият начин да те задържа при себе си. Най-сетне осъзнах, че ти никога няма да нарушиш дадения обет.

Бе толкова объркана, че буквално изригна първото, което й дойде на ум.

— Но майка ти е нарушила своя!

— Имала е своите основания. Баща ми беше подлец. Не съм глупак и не възнамерявам да последвам примера му.

— Не говориш сериозно, нали?

— Защо мислиш така?

— Ти си дукът на Кембърън и знаеш отлично, че бракът ти с мен е невъзможен. По съсловни причини.

— А, повярвала си значи на възмутителните глупости, които ти е надрънкала Дороти — процеди той грубо. — Запомни обаче, че щом за мен този брак е редовен, всичко друго остава на заден план.

Тя поклати недоверчиво глава.

— Мислиш, че не си достойна за мен ли? — попита той.

Тя вирна брадичка.

— Изобщо не мисля така. Дори е много вероятно да съм твърде добра за теб.

Той се разсмя.

— Значи сме на едно мнение по този въпрос.

— Да, но… Хората ще…

— До гуша ми е дошло да се съобразявам с „хората“. — При тези думи лицето му помръкна. — Искам те за жена и ще те взема.

— Защото не искам да съм твоя любовница, така ли?

— Сега вече това не ме задоволява. Дори и да се съгласиш. Искам нещо повече.

— И защо?

Той се умълча сякаш търси точните думи.

— Защото те обичам — произнесе с неохота най-накрая.

Обзе я безмерна радост. Бе някакво чудо, невероятен подарък. Прииска й се да… казаното от него наистина не бе за вярване.

За миг този порив на щастие я понесе със себе си, но внезапно я прониза болезнената мисъл, че щастието е неосъществимо. Започна да се задушава и преглътна мъчително.

— Ах, колко уместни слова!

Той изруга тихо.

— Мъдри слова! Никога през живота си не съм споменавал думата любов пред жените, а ти ми говориш за „уместни слова“. Напротив, неуместни са. Да не мислиш, че ми е по сърце да правя такива излияния? Изпитвам направо адска болка.

Наистина болеше и тази болка нарастваше с всеки изминал миг.

— Каза сам, че не съм глупава и все пак очакваш от мен да ти повярвам, нали? — изтръгна се от устата й. — Джордън, няма да позволя да ме изиграеш още веднъж. — С усилие на волята успя да спре треперенето на устните си. — Винаги съм те смятала за откровен човек. Просто не мога да повярвам, че посягаш към лъжата, за да се докопаш най-сетне до джеделара.

Очите му проблеснаха гневно.

— Боже мили, та аз още сега мога да си взема проклетия джеделар. Защото той е тук, в този дворец.

— Да, но не знаеш какво да правиш с него. За тази цел съм ти нужна аз, нали?

— Да, нужна си ми. Но не по тази причина. Ако се наложи да реша загадката, ще се справя някак си и сам. Ако ли пък не успея… — Той спря внезапно, съзирайки изражението на лицето й. — Само си губя времето. Ти и без това ми нямаш никакво доверие.

— Да, и то с пълно основание.

Той се усмихна горчиво.

— О, да, разбира се. Доверие е доста силно казано. Ясно ми е, че трябва да докажа искреността си.

Тя само поклати глава.

— Няма вече време за такива неща.

— Глупости, пред нас е цялото време на света. — Той успя да се овладее. — Да приключим веднъж завинаги с цялата тази история и после ще поискам ръката ти както му е редът.

Когато приключеха с цялата тази история, той нямаше да иска дори и да я погледне. Прииска й се да протегне ръка към него, да го докосне и да попие неговата топлина, за да се пребори по-лесно с мразовитото бъдеще, което я очакваше.

— Не!

Той стисна ядовито устни.

— Смири се. Ще успея да те взема. Склонен съм дори да действам по нормите на Дороти — коректно и цивилизовано. По дяволите, какво всъщност искаш от мен?

— Искам онова, което се случи в Делуинд — изрече тя с несигурен глас. — И то сега — добави след кратка пауза.

Той се стъписа.

— Въпреки недоверието си към мен?

Тя кимна утвърдително с глава.

— Доверието няма нищо общо с тези неща. Знам кое ще ми достави удоволствие и кое — не.

— Значи за теб съм само играчка за удоволствие, така ли?

— Да не би в Делуинд да си искал от мен нещо по-различно?

— Е, не съвсем. Честно казано, по това време не бях съвсем наясно с мотивите си. — Той повдигна рамене. — Но все пак нямам нищо против отредената ми роля. И така, събличай се.

Сега вече тя го изгледа стъписано.

— Виждам, че тръпнеш от желание и затова нека не губим време със съблазняване и други фокуси, а да започваме. — Той си разкопча ризата. — Красиви слова също не са нужни, нали?

— Не си спомням някога от устата ти да са излизали красиви слова. — И наистина, той говореше прямо за плътската любов, думите му пареха от чувственост и страст.

— Да, но ти винаги си ги изслушвала от край до край. И то, наострила уши като първа Венерина последователка. — Зад привичния насмешлив тон се прокрадваше острота. Той досъблече ризата си. — Досега никоя не се е съгласявала по-охотно от теб.

— Явно, искаш да ме засегнеш.

— Защо мислиш така? Е, добре де… — Устните му потръпнаха. — Има ли изобщо някакво значение? — Той приседна и засъбува ботушите си. — Понякога един малък сблъсък може да бъде твърде възбуждащо въведение към любовната игра, не мислиш ли?

Имаше значение. Тя не желаеше огорчението и болката да помрачат тази последна тяхна среща.

— Но може би се лъжа и ти очакваш нещо повече от мен.

Реши, че го е обидила, но всъщност дали наистина разполагаше с такава сила. Не биваше в никакъв случай да приема желаното за действителност. Тук и сега той бе неин противник. Сне наметалото си и го положи на пода.

— Не, не искам нищо повече.

— Не искаш ли, дяволите да те вземат? — В погледа му лумнаха пламъци. Той се задъха. Стори й се, че Джордън буквално залепва на лицето си маската, съчетаваща похот и насмешка. Той се облегна назад на стола. — Е, в такъв случай ще трябва да посъблечеш не само наметалото. Започва малко да ми доскучава. Да ти помогна ли?

— Не — с разтреперани ръце тя започна да разкопчава роклята. — Мисля, че ще се справя и сама.

— Ето, на това му се казва независим дух. Не съм ли ти казвал колко се възхищавам от това твое качество?

— Дори и когато се стараеш да го унищожиш, така ли?

— Не съм се и опитвал да потискам духа ти. Просто исках да го вкарам в определени рамки и скромната ми личност да бъде единствената, която да му се наслаждава. — Той се изправи на крака, свали и останалите си дрехи, след което непринудено се разположи на старото си място, гол от глава до пети. — Веднаж бях на официално посещение в двора на мароканския султан. Той притежаваше великолепен дворец, в който съхраняваше и своите прелестни бижута. По онова време не му завиждах. — Погледът му обхвана голото й тяло и гласът му предрезгавя. — Сега обаче наистина му завиждам. Ще бъдеш ли така любезна да отидеш в средата на помещението?

— Защо?

— За да ти се насладя. Обещавам, че след това и аз ще ти доставя наслада.

Тя се отправи бавно към средата, усещайки съвсем осезателно погледа му върху гърба и задните си части. Спря рязко на място и се извърна към него.

— Но това е смешно. Приличам на робиня, за която се провежда наддаване.

— Какво противно предположение. И то от устата на една тъй независима жена като теб. Не съм имал подобни намерения. А сега, ако обичаш, още няколко стъпки напред.

Тя се поколеба, но в следващия миг осъзна замисъла му. Направи още четири стъпки и се озова в осветения пъстър кръг, образуван от слънчевите лъчи, проникващи през прозореца. Усети върху голото си тяло топлината на слънцето.

— Великолепно — промълви той. — Ти си като русалка, изплувала от морските дълбини.

Сведе поглед, огледа се и почувства лека възбуда. Стори й се, че тя самата е някаква друга жена, по чието тяло се пресичат безброй алени и златисти линии, преливащи тук-там в приглушено розово и лилаво. Косите й се стелеха тежко и сластно върху раменете. Какъв ли бе цветът им на това осветление? Тялото й изглеждаше някак чуждо, сякаш принадлежи на друга жена.

— Русалките трябва да са хладни, а плътта им със синкав оттенък. Чу как се изправя от мястото си.

— Може на твоите стъклописи и да са такива — обади се той, — но моите морски девици се къпят в слънчева светлина и не са никак хладни.

Пристъпи в слънчевия кръг и я прегърна силно. Голи. Възбудени. Прелестни. Страните му бяха хлътнали, а от светлите му очи струеше светлина.

— Не е ли прекрасно? Кажи, в момента не приличаме ли на фигури, изобразени на стъклопис?

— Не, не е така. — Тя преглътна тежко. — Стъклописа трябва да се излага свободно пред погледа на хората.

— Разбирам, вероятно в този си вид не съм за пред хората. — Погледът му се плъзна към бюста й — Впрочем ти също, скъпа.

Разбра добре какво иска да й каже. Тялото й някак набъбна и когато го погледна, между бедрата й се разля топлина. В сиянието на пламъка той изглеждаше строен и мускулест — най-красивия, привлекателен и чувствен мъж, когото бе срещала някога.

— Всичко това ти харесва, нали? — прошепна й той. — Всъщност защо не? Не ти ли се е случвало, когато създаваш своите красиви стъклописи, да се почувстваш сякаш част от тях? — Той пристъпи крачка към нея. — Убеден съм, че поне си си го пожелавала. — Направи още една крачка. — Сега е моментът да го постигнеш.

При тези думи тя се разтрепери цялата и се почувства малка и незначителна — истинска безпомощна жена.

Той пое ръката й и я поднесе към тялото си.

— Винаги съм те ревнувал от работата ти. Забелязала ли си? — Ръката му се сключи около нейната. — Не искаше да й обърнеш гръб заради мен, а аз пък те желаех цялата. — Другата му ръка обхвана гръдта й. — Толкова си мъничка. Ръцете ти дори не могат да ме обгърнат изцяло. — Тихият му глас прозвуча направо заклинателно. — Представи си, че сме две фигури от твоите стъклописи.

Тя извика на помощ цялото си въображение… и го видя. О, Боже, видя и себе си до него. Гръдта й се развълнува под ласките на ръката му.

— А аз част ли съм от твоето творение? — прошепна той.

— Да…

Той се усмихна.

— О, това не е достатъчно. — Внезапно я сграбчи, вдигна я във въздуха, положи бедрата й върху хълбоците си и проникна рязко и дълбоко в нея. — Искам да бъда всичко.

Тя изписка и се вкопчи в раменете му.

— Вземи ме! — Гласът му бе дрезгав, притисна я към себе си, а хълбоците му се задвижиха още по-бързо напред-назад. — Всичко!

Тя простена и го прегърна още по-плътно — сякаш бе някаква друга, непозната жена, а не тази, която в момента се къпеше в сиянието на слънцето. Осъзна мъгляво, че той пада на колене и я полага на хладния дървен под. Но слънчевите лъчи я топлеха, а тялото на Джордън буквално пареше. Неговото лице се бе надвесило като тъмна сянка над нея, но очертанията на тялото му се подсилваха от огнени линии.

Той е като вулкан, мина й през ума. Богът на огъня Хефест, който стоварва безспир своя чук по наковалнята.

Тъмната му коса бе разпусната и при всеки тласък докосваше гръдта й.

— Мисли… за… мен. — При всяка от тези думи проникваше все по-дълбоко в нея. — Трябва да…

— Не говори! — изпъшка тя. Не мога да разсъждавам. Не знам какво искаш да…

Тялото й описа дъга и някъде в дълбините нещо се взриви. От гърлото на Джордън се изтръгна дрезгав вик.

Съединени, разтреперани от страст, те останаха да лежат в осветения кръг.

— Наистина ли си мислиш, че можеш да се откажеш от всичко това? — попита той едва чуто.

Той е този, който ще се откаже от мен, помисли си тя с тъга.

— Не желая да ти отговарям.

Реши, че ще й възрази, но след малко той рече примирително:

— Добре тогава. Мисля, че мога да бъда доволен от себе си. А освен това се надявам, че съм ти доставил и удоволствие.

Тя навлажни устни с език.

— Искам да стана и да ида до огъня.

— Чудесно. — Отдели се от нея и я повдигна на колене в осветения кръг. — Имам още един прозорец. Трябва да го запомниш. — Приклекна срещу нея, хвана ръцете й и я погледна право в очите. — Истината е, че те обичам. Обичам тялото и душата ти, твоя ум. — При тези думи поднесе ръката й към устните си. — Искам всичко. За съжаление не мога да ти предложа кой знае какво в замяна. Аз съм себичен, разглезен и високомерен. А що се отнася до душата ми, Грегор ще ти каже, че тя постоянно е изложена на опасност.

Не, той имаше какво да й даде. Притежаваше дух, храброст, ум и открит характер. Изпита остро, отчаяно желание да заграби докрай всичко, което имаше някакво значение за нея, но не биваше. Рискът бе твърде голям. Затова не промълви и дума.

Той повдигна рамене.

— Виждам, че си съгласна с мен. — Притисна я към себе си. — Не бива да се съпротивляваш. Съдбата е на моя страна. — Погали я по главата и я залюля в обятията си. — Не разбираш ли, че ни е събрала, за да не се разделим никога? В противен случай срещата ни щеше да е напълно безсмислена.

Не биваше да я държи по този начин. Не бе готова за нежността му. Защото я издържаше по-трудно, отколкото страстта. Раздялата с него ставаше все по-мъчителна. Не бе в състояние да помръдне. Не можеше да се откаже от него. Все още не.

Обви ръце още по-здраво около раменете му и двамата останаха прегърнати докато и последните слънчеви лъчи се изгубиха зад хоризонта и осветеният кръг избледня.

Глава шестнадесета

— Защо те наричат Диамантения дук?

Езикът на Джордън премина по връхчетата на гърдите й.

— Как ти хрумна тъкмо този въпрос?

— Сетих се за нещо, което преди известно време ми каза Дороти.

— И искаш да узнаеш отговора тъкмо сега, така ли?

— Тя ми каза, че ставало дума за кесии, пълни с диаманти и за жени… Не проявих особен интерес.

— Защо тогава любопитстваш точно сега?

Защото жадуваше да узнае всичко за него — както доброто, така и лошото. Искаше да запечати всяко негово качество в паметта си. По-късно щяха да й останат единствено спомените, спомени за цялостната му личност.

— Кажи ми, моля те.

— Е, много вода изтече оттогава — отвърна той с неудоволствие. — Отдавна вече не върша тези глупости. — Потърка буза в гръдта й. — А и не подхожда за ушите на жена ми.

— Не съм твоя жена.

— Но ще бъдеш.

Реши да не се впуска в този спор — не желаеше да разруши красивия миг.

— И все пак настоявам да ми кажеш.

Той изправи глава.

— Това, което ще чуеш, няма да ти хареса.

Тя го изгледа иззад сведени клепачи и прошепна дяволито:

— Е, едва ли е по-лошо от онова, което и бездруго знам за теб.

— Много утешително. И все пак се налага най-сериозно да ти възразя. — Повдигна ръката й към устните си и я целуна по дланта. — Съществуват някои подробности от безпътното ми минало, които не знаеш и не бива да знаеш. — После попита замислен: — Ах… каква е тази миризма, която идва от теб?

Тя задуши въздуха, след което се опита да изтегли ръката си от неговата.

— Миризма ли? Каква миризма?

Той помириса дланта й.

— Забелязах я и по-рано. Позната ми е отнякъде, но не мога да се досетя.

— Сигурно от кон — поясни бързо тя. — Нали ти казах, че по пътя нямах възможност да се изкъпя. — Успя да уподоби усмивка на лицето си. — Не бива да ме притесняваш с такива забележки. — Трябваше на всяка цена да отклони вниманието му. — А може би искаш само да избегнеш въпроса ми. Искам най-сетне да разбера защо са те наричали Диамантения дук.

— Боже мили, винаги ли си тъй неотстъпчива?

Бе пуснал ръката й, но тя трябваше да се увери, че мислите му не се въртят около въпроса за тази миризма.

— Очевидно всички във висшето общество са наясно защо те наричат така. Не е честно — ти знаеш всичко за мен, аз обаче… — Замълча, тъй като от изражението му личеше, че признава поражението си.

— Става въпрос за една извънредно глупава и направо безразсъдна форма на високомерие от моя страна. В края на някоя приятно прекарана вечер оставях на съответната дама кесийка, пълна с диаманти. В кесията слагах толкова диаманти, колкото пъти сме се забавлявали. — Той отклони поглед встрани. — Така да се каже, предизвиквах сред дамите дух на спортно съревнование.

Тя почувства, че не й е казал всичко.

— Според Дороти е имало още нещо… и всички се смеели, щом станело дума за него.

— Не е трябвало да ти казва нищо. — После повдигна рамене. — Причина за веселието бяха местата, на които поставях кесиите.

— Местата ли… — Внезапно осъзна смисъла на думите му и страните й пламнаха.

— Нали ти казах, че няма да ти хареса.

— И наистина не ми харесва! — Изправи се от мястото си и се пресегна към наметалото. — Това са гадни и противоестествени неща. — С рязко движение се загърна в наметалото и се завтече към вратата.

— Това пък какво беше, по дяволите?

— Не искам да оставам при теб. Не може в този огромен дворец да няма някое местенце, където да не ми се мяркаш пред очите.

— Но оттогава е изминало толкова много време! Бях още дете! — Той също скочи на крака и я последва в залата. — Ела да се стоплиш до огъня. Къде си тръгнала така в студа?

— Никога не си бил дете. Ти по рождение си си похотлив негодяй и мошеник, който…

— Защо се гневиш чак толкова? — прекъсна я той и я хвана за раменете. — Нали ти казах точно онова, което искаше да научиш.

— Но аз не знаех, че… — Не очакваше, че чутото ще я засегне толкова много, че безпътните деяния на младия, буен мъж ще изпълнят душата й с гняв и болка. Бе сгрешила в преценката си — всъщност не желаеше да опознае целия Джордън, тъй като не можеше да изличи от мислите си многобройните жени в неговия живот. — Учудва ли те, че съм потресена?

Той я изгледа с присвити очи.

— Не, изобщо не си потресена. Но не е изключено да ревнуваш. Така ли е?

Тя поклати категорично глава.

— Сигурно е точно така. Ако ти признаеше например, че си имала работа с някой диамантен дук, щях да убия както него, така и теб. — Пристъпи към нея. — Но все пак щях да имам сериозна причина за деянието си. Нали ти казах, че те обичам!

— Ти…

Не успя да продължи — той запечата устните й с целувка. Езикът му проникна навътре — игрив и нападателен. Бе останала съвсем без дъх, когато той вдиша глава.

— Сигурен съм, че и ти храниш същото чувство към мен. Или поне нещо много подобно на любов.

— Не — прошепна тя едва доловимо.

Той се усмихна дръзко.

— В такъв случай сигурно се чувстваш измамена. Не виждам друга причина за острата ти реакция. Налага се незабавно да поправя грешката си.

— Джордън… какво правиш?

Той я понесе на ръце към стълбището.

— Искам те под себе си — възкликна с дрезгав глас докато я носеше по стъпалата. — Както днес следобед, но между нас не бива да има никаква преграда. — Спря на шестото стъпало. — Мисля, че тук е най-подходящо.

— Не искам.

Той я положи върху стъпалата, възседна я и нетърпеливо отмахна наметалото й встрани. Тя се задъха неудържимо — плът опря плътта, твърдата мъжественост, поддаващата мекота.

— Убедиш ли ме, ще те пусна. — Палецът и показалецът му се заиграха из гъсталака, обграждащ нейната женственост. — Хайде, убеди ме де!

Прониза я жарка тръпка и гърдите й набъбнаха.

Стоманената светлина на луната струеше от високия прозорец над площадката и се плъзна по кристалния полилей зад гърба му. Мраз и жега, мрак и огън. Власт и покорство. Опита отново да съживи яростта, отшумяла под въздействието на страстта.

— Не съм от женичките, на които си подарявал онези кесии. Не понасям да се държат с мен сякаш съм някоя…

— Шшт. — Той докосна с пръст устните й и я накара да замлъкне. — Никога няма да се отнасям с теб по този начин. — Внезапно в очите му проблеснаха дяволити пламъчета — Мисля обаче, че един ден ще те даря с диаманти. — Почувства как тя се вцепени при тези думи. — Дал съм на съхранение два огромни диаманта на лондонския си адвокат. Великолепни са и пламтят като ясен, могъщ огън. Те са точно като теб, Мариана — прошепна той в ухото й.

— Не желая да притежавам никакви диаманти.

— Но тези ще пожелаеш. — Проникна с два пръста в нея. — Тъй като ще ги поставим ей тук.

Задъхана, тя се изпъна и надигна скута си към него. Пръстите му бавно се плъзгаха напред-назад.

— Мисълта, че ще носиш диамантите, ми допада много, скъпа моя. — Към двата пръста се присъедини и трети, а ритъмът им се ускори. Тя сподави с мъка надигащия се писък. — Мисля, че и на теб ще ти хареса. Надявам се да ги носиш докато работиш, по време на езда и когато просто се разхождаш. При всяко твое движение те ще се търкат едно в друго и постоянно ще предизвикват в теб сладострастна тръпка.

Думите му я възбуждаха точно колкото и пръстите — усети как копнежът достигна трескави висоти. Така и не осъзна напълно, че е променил разположението на тялото й.

— И само аз ще имам правото да ги изваждам от там, когато правим същото като сега — прошепна той с иронична усмивка и проникна дълбоко в нея. Тя застена несдържано и впи пръсти в раменете му. Бе нещо неописуемо. В един миг дори помисли, че не може повече, но още в следващия той я дари още… и пак не й стигаше. Необузданият мъж се сблъска с извечната женственост и тя го потопи в себе си.

Върховният миг настъпи — разтърсвана от конвулсии, тя изстена и писъкът прокънтя сред високите сводове.

Той задиша на пресекулки, вдигна глава и я погледна.

— Бях твърде груб. Заболя ли те? Всичко наред ли е?

Да, всичко бе наред, освен отмалата, обхванала цялото й тяло, както и чувството, че светът е загинал и сякаш наново е възкръснал от смъртта.

— Бях длъжен да ти покажа кой съм. — Погали я нежно по бузата. — Диамантеният дук е мъртъв и е част от миналото. Мога да го съживя винаги, когато поискаш, за да те дари с наслада. — Погледът му не я изпускаше и я принуждаваше да му повярва. — Единствено теб. Завинаги. Разбираш ли?

— Да.

— Само че все още ми нямаш доверие, нали?

Тя се досещаше, че очаква от нея да опровергае думите му. В този миг бе почти готова да му се довери, да му повярва, че я обича. Почти…

— Студено ми е — прошепна тя.

Изразът на надежда се стопи от лицето му, но той все пак успя да се усмихне.

— Не е за чудене. — Изправи се, придърпа я към себе си и я загърна с наметалото. — Ела при огъня. — Пое ръката й и я поведе надолу по стълбището. — Мисля, че вече съм ти го казвал. Доволен съм, че не ме послуша.

— Сигурно и ти си измръзнал?

Той поклати глава.

— Едва ли някога ще изпитам студ. — Затвори вратата и поведе Мариана към килима, прострян пред камината. — Лягай тук. Ще те прегърна и ти ще заспиш.

Както в Делуинд. Там душата й бе изпълнена със страх и отрицание и не успя да оцени истински онези скъпоценни мигове на топлина и близост. Сега обаче трябваше да им се наслади докрай.

До огъня тя се сгуши в него, не желаейки да мисли за следващия ден. Той я взе много нежно в обятията си и тя можеше спокойно да се престори, че приема думите му за чиста монета — че любовта му към нея е по-силна от желанието да притежава джеделара, че страстта му се отнася единствено до нея.

— Ах, каква идилия!

Мариана отвори едва-едва очи. На вратата стоеше Грегор.

— За Бога, Грегор. — Джордън се пресегна към захвърленото наметало, за да покрие голотата на Мариана. — Защо не чукаш?

— Работата не търпи отлагане. — Лицето му засия. — А освен това тук няма нищо, от което да се срамува човек. И двамата сте много хубави. — Усмивката му избледня. — Пък и по-добре да те открия аз преди същото да е сторил Небров.

— Небров ли? — Обзета от безпокойство, Мариана се изправи рязко и приглади косите си назад. — Нима вече е тук?

— Е, все още не, но го очакваме след около два часа.

— От колко души се състои отрядът му? — попита Джордън.

— Стотина, а може и да са повече. Придвижват се доста бързо.

— А ние сме двадесет души. — Джордън изруга грубо. — Забелязали ли са Нико?

Грегор поклати глава.

— В такъв случай може би ще успеем да ги изненадаме. — При тези думи Джордън бързо се заоблича. — И те като нас ще трябва да минат през хълмовете. Сигурно има някое място, където да ги…

— Не — прекъсна го Мариана. — Нека дойде необезпокояван.

Джордън я изгледа изненадан.

— Какво каза?

— Казах да дойде.

— По дяволите! Няма да допусна такава глупост.

— Малко са ти хората и не можеш да се справиш с него.

— Грешиш — намеси се Грегор. — Един наш се равнява на трима от бандитите на Небров.

— Въпреки всичко сте малко на брой — настоя Мариана. — Скрий бойците си тук, в двореца. После пресрещаш Небров и му казваш, че ще преговаряш с него и че ще ме предадеш заедно с джеделара, стига да пощади теб и хората ти. — Джордън понечи да й възрази, но тя вдигна предупредително ръка. — После ще го доведеш при мен. Нали разбираш? Той не може да влезе в двореца с целия си отряд. Така се открива възможност да го разгромиш.

— Нека изясним още веднъж нещата. Значи ти настояваш да го доведа при теб, така ли? — попита Джордън подчертано бавно. — Ти изобщо наясно ли си с каква ярост ще се нахвърли върху теб?

— Естествено. Но знам също, че няма да ме убие, преди да узнае със сигурност къде е тунелът — отвърна тя с безизразен глас. — Така ще можеш да се справиш окончателно с него.

— Не желая да те превръщам още веднъж в стръв за хищника.

— Никога не си ме превръщал в нищо. Защото не съм искала. Сега обаче искам. — Обърна се към Грегор. — Кажи му и ти. Смажем ли главата, и змията ще загине. Когато убием Небров, хората му не ще посмеят да нападнат.

— Така е — произнесе Грегор бавно и тежко. — Но ще е доста трудно да му смажем главата…

— Тук изгледите ти са по-добри, отколкото сред хълмовете.

— Права е — обади се Джордън. — Ако той ни победи там, ще дойде и Мариана пак ще му падне в ръчичките.

— Не и ако тя тръгне с нас.

Изгледа го твърдо.

— Мога да дойда, само ако ме завържеш насила за коня си. А сега доведи Небров!

— Кажи, защо упорстваш толкова?

— Защото съм права. — Замисли се за миг и продължи: — Защото всичко това трябва най-сетне да приключи. Самият ти каза веднаж, че той никога няма да се откаже от намеренията си. Както виждаш, не се е променило нищо. — На лицето й се появи сурово изражение. — Причинил е болка на Алекс. Не ще позволя да стори още зло на хората, които обичам. Небров трябва да умре.

— Така и ще стане. Но не и тук. Не ако…

— Доведи го. Защото иначе възсядам коня и ще го пресрещна лично. Разбра ли?

— Проклятие — изруга той тихо. Изгледа я продължително, след което се извърна. — Хайде, Грегор. Изпълнявай дадената заповед и доведи този негодник тук.

— Ще ви чакам в параклиса — добави Мариана.

Джордън я погледна през рамо. Тя поклати глава.

— Не си мисли, че ще го моля за милост. Нали ти казах вече, че джеделарът е там. Небров не ще позволи да го изиграят за втори път и затова се налага да му покажа онова, което иска.

— Но ти си се заклела да пазиш тайната, нали?

— Нещата се промениха. Вече нямам друг избор.

— Знай, че ще бъда до теб. Така че каквото покажеш на Небров, показваш всъщност и на мен. — Той замълча за миг. — Дори и да се справим с Небров, ти пак ще си губещата страна.

— Знам, че ще загубя. — Но не така, както си мислеше той, а по начин, който щеше да има опустошително въздействие върху всички. — Когато настъпи моментът, просто ще се изправя срещу опасността.

— Мариана… — той пристъпи към нея, но спря на половината път. — Проклятие, нямаме време за спорове. — Обърна се и излезе.

Грегор се поколеба.

— Не го обвинявай. Той не искаше нещата да станат по този начин.

— Не обвинявам никого. — Припомни си думите на Джордън за необратимостта на съдбата. Да, нищо друго не можеше да обясни заплетеното кълбо от събития, в което бе втъкан животът на всички тях. — Не, излъгах те. Обвинявам Небров.

Той я изгледа изпитателно.

— Вече не се боиш от него, нали?

— Ще ми се и аз да кажа същото. Не бива страхът да попречи на намеренията ми. В продължение на толкова години именно страхът ме правеше безсилна, но сега с това вече е свършено. Той уби майка ми и е изтезавал Алекс. Не ще допусна да стори зло другиму.

— Грегор! — извика Джордън откъм залата. Грегор сякаш се поколеба за миг, но след това излетя от помещението.

Тя изчака докато тропотът на копитата заглъхне, облече се набързо и се завтече към параклиса. Разполагаше с два часа или дори по-малко. Още с пристигането си бе подготвила всичко и може би щеше да има достатъчно време, за да осъществи замисленото.

Отвори рязко вратата на параклиса и се спря за миг на прага — пред нея се възправяше великолепният прозорец над амвона. Бе казала на Джордън, че няма да се моли за спасението им, но въпреки всичко устните й от само себе си зашепнаха молитва.

Все пак трябваше да подпомогне малко съдбата.

Те идваха. Мариана долови със свито сърце стъпките, които се приближаваха по мраморния под на залата. Още няколко секунди и Небров щеше да пристъпи този праг. Заля я вълна от страх.

— Стара майко, подкрепи ръката ми — прошепна тя, впила поглед в многобагреният стъклопис на прозореца.

Длъжна бе да прогони страха от душата си. Защото бе готова да ги посрещне. Не успееше ли, всичко щеше да…

— Ако си мислиш, че избирайки параклис за място на срещата ни, ще избегнеш участта си, то много се лъжеш — обърна се Небров безцеремонно към нея. — Обещах на Дрейкън, че ще запазя живота му. Осигурявам му и придружители, които да го пазят. Ти обаче не си включена в сделката. Ясно ли е?

Не можеше да я изненада нищо. Стана от пейката и се обърна.

Небров се приближаваше към нея, следван от Джордън и четирима войници, облечени в златистозелени униформи. Големите му очи искряха възбудено в очакване на окончателната победа. — Добър ден, Ваша светлост — поздрави го тя любезно.

— Къде е джеделарът? — крясна той нетърпеливо. — Необходимо ли е да ти напомням, че ще се разгневя много, ако се опиташ да ме измамиш отново. И то толкова много, че ще ти порна вратлето от едното ухо, та чак до другото.

— Не е нужно да я заплашваш — намеси се Джордън. — Тя обеща да ви покаже всичко, което желаете.

— Ще получите джеделара. — Мариана хвърли кос поглед към войниците. — Но нима искате и тези хора да го видят? Цар Павел, например, е смятал излишните свидетели за нещо досадно и опасно.

Той се поколеба за миг, след което даде знак на войниците да се отстранят.

— Постойте вън. След малко идвам в залата.

Мариана изчака докато вратата се затвори зад мъжете и се отправи решително към олтара.

— Къде отиваш? — попита грубо Небров.

— Джеделарът е зад олтара — каза тя спокойно и извади стъклото. — Трябва да се покача на престола и да го поставя на мястото на долното ляво стъкло. Налага се обаче някой да ми подаде джеделара.

— Аз — извика Джордън и се отправи по централната пътека към олтара. Пое джеделара и го заразглежда. — Да, дъждовна дъга…

— Стара майка казваше, че животът ни е изпълнен с дъждовни дъги и трябва да ги следваме — произнесе тя с тих глас. — Казваше още, че който спазва това правило, ще открие голямо съкровище.

— Какво съкровище? — Небров пристъпи към нея и се загледа в стъклото. — Онзи слух за съкровищницата в тунела верен ли е?

— Ами тя твърдеше, че царят замислял нещо такова. Според мен ще трябва вие лично да го потърсите. — Мариана се изкачи с навити поли на мраморния престол и се захвана със стъклото, което бе разхлабила предварително. Сне го и го подаде на Джордън. После пое от него джеделара с дъждовната дъга. След няколко секунди новото стъкло прилегна точно в рамката, предвидена за него.

Тя погледна зад рамото си и кимна доволно.

— Така е добре. Облаците са затулили слънцето, но след малко ще видим нещо.

— Кое е това нещо? — поиска да узнае Небров.

— Мисля, че ще видим онова, за което сме се събрали на това място.

Джордън пое Мариана и я постави на пода.

— Скицата ли?

— Да. — Тя излезе пред олтара. Планът на цялата плетеница от подземни коридори. Слънчевите лъчи ще осветят стъклото и…

В този миг слънцето се появи иззад облаците и освети параклиса. Вече не бяха нужни никакви обяснения. Из цялото помещение се загониха искрящи багри и тъмни сенки.

Небров се отправи към лявата част на параклиса и от гърлото му се изтръгна шумно възклицание. Сянката на стъклописа с дъждовната дъга падаше върху една от мраморните плочи на пода, прорязана от множество едри бели жилки.

Джордън се присъедини към него, но Мариана остана неподвижна до олтара. Тя познаваше отлично гледката, разкриваща се в този миг пред очите на двамата. Отделните дъги на дъждовната арка се пресичаха с мраморните жилки и образуваха плетеница от фигури, едновременно и сложна, и подробна.

— Мраморът, използван в този дворец, произхожда от малка каменоломна до Завков в Сибир. Баба ми е прекарала на това място много седмици. Търсела е вид мрамор с подходяща шарка, който да се съчетае с джеделара.

— Ключалката и ключът — прошепна Джордън. Вдигна очи и се вторачи в Мариана. — Изключително!

— Тук има квадрат, който може би изобразява съкровищницата. — Небров се наведе над плочата. — Ето я, в този край, недалеч от входа на тунела. — Извъртя се светкавично и се сопна на Мариана: — Входът го няма. Ако входът не е обозначен, цялата скица не струва и пет пари.

— Царят е знаел къде се намира — отвърна Мариана спокойно. — Цялата плетеница от подземни коридори е извънредно сложна и затова се е нуждаел от скица. Но е знаел как да проникне до тях.

— И ти знаеш. — Небров я гледаше с присвити очи. — Входът!

— Ще ви кажа. — Замълча за миг. — Ако обещаете да пуснете и мен с охрана. Както Грегор и Джордън.

— Няма нужда да ти обещавам каквото и да било. Мога да изскубна от теб необходимите сведения със сила.

— Да, но ще загубите доста време. Нали ви гледам — просто не ви свърта на едно място. Искате колкото се може по-бързо да откриете тайния проход. Този факт не компенсира ли удовлетворението, което бихте изпитали, ако ми отмъстите?

— Може и да си права. — Той повдигна рамене. — Добре, така да е. Имаш обещанието ми.

Думи, които нямаха никаква стойност, налагаше се обаче тя да се престори, че се съпротивлява, за да не предизвика подозрение. Посочи пода зад олтара.

— Третият камък. Той има от долната си страна панти и не е трудно да се повдигне. В прохода се влиза по няколко стъпала.

Небров се отправи към посоченото място.

— Почакайте. — Тя пристъпи до олтара и запали една от двете маслени лампи, които бе приготвила от по-рано. — Ще ви потрябва.

Небров повдигна камъка и се взря в мрака под краката си. Взе лампата от ръцете й и се спусна в зейналия отвор. Спря на третото стъпало и леко се опита да повдигне каменната врата отдолу. По устните му пропълзя саркастична усмивка и вдигна поглед към тях.

— Не, не, в никакъв случай няма да тръгна сам надолу, та да ме затворите сам в прохода.

— Да повикам ли хората ви? — попита Джордън.

— Не. Първо трябва да видя какво има в съкровищницата. Вие двамата ще ме придружите. — Обърна се към Джордън и добави: — Не желая да ви лиша от удоволствието да видите онова, към което се стремите от толкова години, Дрейкън. — Изкачи се обратно в параклиса, извади пистолета си и го размаха по посока на отвора. — След вас.

Джордън се отправи към входа на подземието.

— А сега ти — обърна се Небров към Мариана.

На лицето й се изписа безразличие.

— Щом като отиваме заедно, ще ни трябва и втора лампа.

Небров кимна рязко. Тя запали втората лампа на престола, обърна се и тръгна към отвора.

Джордън я очакваше в подножието на стъпалата.

— Доста странно мирише тук долу.

Досетил се е! А може и да не е, тъй като отстъпи крачка назад и погледна към Небров.

Той насочи пистолета си към тях.

— Хайде, тръгвайте по главния коридор. И никакво отклоняване встрани! — Последва ги като се оглеждаше подозрително на всички страни. — Съкровищницата трябва да е вляво — промърмори той. — По дяволите, не я виждам.

— Още сме в началото — обади се Мариана. Пред нея Джордън сякаш се канеше да спре. Не, точно сега не биваше да спира. Скъси разстоянието между двамата и го срита в петата. — Вероятно…

— Ето я! — Небров се бе вторачил в тъмния отвор вляво от себе си. — Глупаци такива! Задминали сте я като слепци.

— Много е тъмно — заоправдава се Мариана. — Нищо не виждам.

Небров се озова светкавично в средата на помещението и вдигна високо лампата.

— Колко много сандъци — възкликна той и се заоглежда във всички посоки. — Сандъци и…

— … бурета с барут.

Очите му се разтвориха широко. Обзе го страх, когато осъзна къде се намира и понечи да излезе бързо.

— Бягай! — извика Мариана на Джордън и запокити лампата на земята. — Бързо в параклиса!

Барутът, който бе насипала на прага, лумна отведнъж и пред Небров се изправи непреодолима огнена стена.

Джордън сграбчи Мариана за ръката и двамата се завтекоха по посока на стъпалата, водещи към параклиса.

— Боже милостиви, та това не било съкровищница, а барутен погреб.

— Бързо! — закрещя тя. — Буретата ще се взривят всеки миг. Насипала съм барут във всички странични ходове. Подпорните греди ще се подпалят и тогава…

Внезапно отнякъде проехтя пронизителен, страховит крясък и двамата като по даден знак обърнаха поглед назад. Целият в пламъци, Небров изскочи от съкровищницата и се запрепъва из прохода, залитайки наляво и надясно — изчадие на преизподнята, родено сякаш от кошмарно съновидение.

— Не гледай нататък! — Джордън я изтласка към стъпалата, които бяха точно пред тях. — Бързо горе!

През прохода сякаш премина дихание, наподобяващо повей на вятър. Тя осъзна начаса, че пламналият Небров е подпалил и насипалия надлъжно барут в главния тунел. До слуха им достигна ужасяващ писък и фигурата на Небров изчезна сред огненото море.

— Боже всемогъщи! — Пламъци пропълзяха по ръба на роклята й и Джордън се хвърли да ги потуши.

— Стига! Ще обгориш ръцете си.

Но Джордън продължи да бие с една ръка по пламъците, а с другата я доизбута до стъпалата.

— Необходимо ли беше да посипеш целият проход? Мисля, че погребът стигаше.

Тя се изтегли на ръце до пода на параклиса.

— Исках да бъда съвсем сигурна.

Джордън блъсна каменната врата и тя се затвори.

— Да, и замалко да станеш жертва на пламъците.

Тя все още не можеше да си поеме дъх.

— Трябваше да…

— … бъдеш сигурна — довърши изречението Джордън. — Погребът на какво разстояние е от двореца? Ще хвръкнем ли всички във въздуха?

Тя поклати глава.

— Той е разположен по средата на хълма. Ръцете ти… покажи ми ръцете си.

Той не й обърна внимание.

— Стори ми се, че е по-близо.

— Мисля, че не…

В този миг мощен взрив разклати основите на двореца.

Джордън сграбчи Мариана и двамата се претърколиха по пода. Спря се едва в една от стените. Дълга назъбена цепнатина се плъзна като змия по пода. Последваха я безброй детонации. От залата до слуха им долетяха ужасени викове, придружени от някакъв трясък, но така и никой не посмя да се появи в параклиса.

Постепенно експлозиите отшумяха и параклисът се изпълни с гъст черен дим, проникващ от множеството цепнатини по пода.

— Трябва да се махаме оттук — прошепна тя. — В момента горят всички галерии под двореца.

— Съществува ли друг изход?

Тя поклати глава.

— Трябва да минем през двореца.

Той се изправи на крака, след което издърпа и нея.

— Едва ли някой ще се опита да ни спре. Нали чу как крещят хората на Небров. Обзалагам се, че в момента не мислят за нищо друго, освен как да спасят кожите си. — Той я поведе към вратата по централната пътека. Тя прекрачи някакъв отвор в разбития мрамор и се вцепени — под краката й зееше огнена преизподня. Там долу, в пламъците бе останал Небров, когото осъди собственоръчно на страховита, но заслужена смърт. В този миг осъзна обаче, че удовлетворението, което изпитва, не подхожда на това свято място.

— Мамо, отмъстих за теб — прошепна тя.

— Ела. — Джордън разтвори със замах вратата. Както бе предвидил, коридорът се оказа безлюден. Навсякъде се стелеше черен пушек. Добраха се до предверието — очите им смъдяха и едва различиха кристалния полилей, който лежеше разбит на пода.

След миг се озоваха навън и студеният въздух изпълни гърдите им. Но дори и тук имаше дим — половината хълм сякаш бе обхванат в пламъци. На двора цареше хаос. Конете цвилеха, а войниците крещяха и се щураха насам-натам, обзети от панически страх.

— А, ето ви и вас — възкликна с облекчение Грегор, озовал се внезапно до тях. — Вече се канех да вляза, за да ви спасявам. Много мило, че ми спестихте труда. А с Небров какво става?

— Той е мъртъв. — Джордън прегърна още по-здраво Мариана за кръста и тримата се затичаха през двора. — Трябва да изчезваме незабавно. Всеки миг огънят ще избие на повърхността на двореца.

Грегор кимна утвърдително.

— Ти съмняваш ли се? Битка не е имало. Когато взривовете започнаха, всичко живо напусна двореца по най-бързия начин. Сякаш бе настъпил краят на света. Натирих нашите заедно с конете и се измъкнахме от пламъците. По лицето му се изписа отврата и той посочи към пищящите мъже в двора. — Това там не са никакви воини, а баби.

Достигнаха до средата на склона, когато лумна и целият дворец. Мариана се обърна назад и по лицето й се изписа печал.

— Той заслужи смъртта си — рече Джордън с тих глас. — Ако не беше ти, щях да го убия аз.

Тя го изгледа учудено.

— Изобщо не съм мислила за Небров.

— Така ли?

— Мислех за творбите на стара майка. За красивите стъклописи.

Грегор се засмя сдържано и двамата с Джордън размениха погледи.

— Естествено, че си мислиш първо за прозорците, а не за онзи плъх Небров. Това се разбира от само себе си, нали Джордън?

Но Джордън вече не гледаше към горящия дворец. Погледът му се насочи към пропастта, зейнала надолу по хълма в резултат на могъщата експлозия. Да, той нямаше да й позволи да се упреква за смъртта на Небров, но със сигурност щеше да я обвини заради унищожаването на тунела.

— Бях длъжна да го сторя — каза тя.

— Не, ти си взела решението предварително — продума той с мрачен глас. — Има голяма разлика. Очевидно си насипала барут във всички странични ходове, и то преди Нико да открие приближаването на Небров и отряда му.

— Нима не разбираш? — възкликна тя отчаяно. — Стара майка е създала джеделара. Страховитата тайна на подземния проход й е била известна. Не е искала убийствата да се повторят. Мама и аз трябваше да дадем обет, че тунелът повече не ще носи смърт на хората. Тя си бе изградила дори точен план как да осъществи този замисъл. Тъкмо тя разпространи слуха за съкровището. Освен това знаеше, че царят е предвидил в онова помещение да има погреб и… — Изражението на Джордън остана безизразно и тя замълча. Но този факт не я изненада — досещаше се, че няма да й прости. — Да, реших да постъпя по този начин — продължи тя с изморен глас. — Дори и да не бях дала този обет, пак щях да разруша тунела.

— Защо? — попита Грегор.

— Защото стара майка е била напълно права. Войната представлява грях, а тунелът бе бойно оръжие. Върви и води своите воини, но само с оръжията, с които разполагаш. — Изгледа Джордън право в лицето. — Радвам се, че го извърших.

— А аз не. Вбесен съм. — Подхвана я за лакътя и я поведе към отряда, който ги очакваше в подножието на хълма. — Но неодобрението ми ще се излее върху ти, едва когато пристигнем в квартирата и Всемогъщи Боже, бе забравила напълно пламъците, които насмалко щяха да я погълнат.

— Нямам изгаряния. Ти обаче имаш… — Погледът й се спря на ръката му, хванала нейния лакът. Пое дълбоко въздух. По опакото се проточваха яркочервени белези, а дланите изглеждаха сигурно още по-зле. — Ти си ранен.

— Извънредно точно описание. — Той стисна устни. — А от болките настроението ми не става по-добро.

— Съжалявам — прошепна тя. — Не съм искала да пострадаш.

Изражението на лицето му остана непроменено.

— В такъв случай не биваше да взривяваш тунела. Можеше да пострадат много хора.

Тя поклати глава. Нямаше смисъл да спори с него на тази тема — никога нямаше да постигнат единодушие.

— В дисагите си имам един балсам, който ще свърши работа — обади се Грегор. Тя отново погледна към горящия дворец. Дали щеше да се намери лек против болката, причинена от онзи клин, който заби между тях двамата.

Какво съм се разциврила като малко дете, помисли си тя. Та нали разбираше отлично какво вършиш и какви ще са последствията. Затова сега носи търпеливо своя кръст.

Боже, как копнееше болката да отшуми.

Пристигнаха в селската странноприемница и Грегор пое нещата в своите ръце. С гръмотевичния си глас той буквално пришпори съдържателя и прислугата като ги накара незабавно да приготвят стаите, да донесат храна и топла вода за всички, както и превръзки за обгорените ръце на Джордън.

Само час по-късно Мариана се озова във вана с топла вода, разположена насред простичко обзаведена, но уютна спалня. За нейно голямо съжаление обаче дори и след обилната баня косата й запази едва доловим мирис на пушек.

Облегна се назад и притвори очи. Да, все някога миризмата от катастрофата щеше да отлети, но споменът за трагедията едва ли щеше да я напусне някога. Извърши едно-единствено нещо, но с него пожертва твърде много от себе си.

— Утре рано трябва да сме далеч оттук.

Отвори очи. Джордън бе застанал на вратата, облечен в черни панталони от сърнешка кожа и широка батистена риза. В този миг си припомни, че и в онази първа вечер в Делуинд той също носеше бяло и черно. Не, не бива да мисли повече за Делуинд.

Погледът й се спря на превързаните му ръце.

— Ръцете ти…

— Няколко мехура. Дребна работа. — Той пристъпи напред и затвори вратата. — Разбра ли, че утре на зазоряване потегляме за Казан? — Приближи се и посегна към голямата кърпа, която слугинята бе донесла за нея. — Следователно се нуждаеш от почивка. — Замълча за момент. — По протежение на тунела са възникнали множество пожари, достигащи до самата Москва. Убеден съм, че цар Александър ще поиска да научи причините. — Подаде й кърпата. — А сега стани.

Тя се изправи, а той я затъна и я взе на ръце.

— Ръцете ти!

— Тихо. Не говори — прекъсна я той и започна да я подсушава непохватно. — В момента царят е доста изнервен поради приближаването на Наполеон. Когато разбере, че е бил изложен на такава голяма опасност, сигурно няма да се отнесе много дружелюбно към нас.

— Но той по-скоро трябва да ми благодари. Защото сега вече Наполеон не ще може да го изненада по подземния проход.

— О, този факт няма да го утеши особено, особено когато открие, че си унищожила средството, с което може да нападне Наполеон в гръб. Затова трябва да потегляме колкото се може по-бързо за Казан.

— Мислех, че си вбесен от действията ми.

— Така е. — При тези думи лицето му си остана непроницаемо, но ореолът от разочарование и гняв около него бе направо осезаем.

— Защо тогава се опитваш да ме закриляш?

— Двете неща нямат нищо общо помежду си.

Все още ме подсушава с ранените си ръце, забеляза тя с неудоволствие.

— Престани най-сетне! — Дръпна кърпата и се уви в нея. — Ранен си. И как така няма нищо общо между двете неща?

— Не желая да се лишавам от теб, само защото си ги надробила някакви, за които ми иде да ти извия врата. — Очите му засвяткаха гневно. — Никой не може да те отнеме от мен, па бил той дори и царят, Уелингтън или Наполеон. Дори и ти самата не ще успееш.

В душата й просветна лъч надежда, но се побоя да й се отдаде изцяло.

— Искаш да ме задържиш като своя любовница, така ли?

— Ти не чу ли какво ти говоря? Пристигаме в Казан и вдигаме сватба… разбира се, ако равенът не нареди междувременно да те екзекутират заради проявената от теб глупост.

Сватба. Почувства как остава без дъх. До този момент тя изобщо не си разрешаваше да повярва на думите му.

— Защо?

— Ако очакваш нежно обяснение в любов, си сбъркала момента.

— Трябва да знаеш, че няма да те моля за прошка. Извърших онова, което бях длъжна да извърша.

— Знам. — В продължение на няколко секунди изражението му се посмекчи. — Не съм толкова непочтен, че да те упрекна в нещо, което и аз бих могъл да сторя. Ако имах тази възможност, щях да ти отнема джеделара. Ти просто извърши нещо, което аз не мога да приема. Това обаче не означава, че не приемам и самата теб. Станалото не може да повлияе върху отношенията помежду ни.

— Наистина ли не може? — прошепнаха едва чуто устните й.

— Само че съм толкова вбесен, че ми иде да дръпна кърпата от тялото ти и да те захвърля гола в някоя пряспа — извика той грубо. — Не разбра ли най-сетне, че между нас въпросът за прошката и извинението не може да съществува? Каквото и да извършиш, то едва ли ще пресече желанието ми към теб. — Отиде до вратата и я отвори. — А сега върви да спиш. И се подготви за ранно събуждане — на зазоряване.

Вратата се хлопна зад гърба му.

В държането и думите му нямаше и следа от нежност или емоционални изблици. Единственото, което й предложи бе гняв, но и разбиране, резки обноски, но и обещанието да я понася докрай.

Тя се загледа втренчено във вратата, объркана, стъписана… Но в душата й покълна щастие.

Вече се здрачаваше, когато тя отвори леко вратата на Джордън. Той лежеше облечен върху леглото си, втренчил поглед в пламъците, които все още лазеха около селото.

Обърна глава към нея.

— Казах, че трябва да си лягаш.

Не можеше да забележи изражението на лицето му, но тонът не бе окуражаващ.

— Трябваше да те видя. Не мога да заспя. — Затвори вратата и се приближи към него. — Боли ли те?

— Да, и този факт ми е крайно неприятен. Затова най-добре да се върнеш в стаята си и да ме оставиш на мира.

— Не мога.

— Ще съжаляваш. Когато изпитвам болка, не знам какво върша и обикновено удрям напосоки.

— В такъв случай ще сметна държането ти за неприемливо. — Тя легна до него. Трудно й бе да произнесе думите, заради които бе дошла. Не искаше да вижда и лицето му. Обърна се и се притисна гърбом към него. — Теб лично обаче приемам. Завинаги.

Той застина неподвижен.

— Това ми се струва познато отнякъде.

— Хубави думи. Чух ги от твоята уста.

— Бог ми е свидетел, не ти е нужно много, за да изпиташ удоволствие, нали?

— О, не, напротив. Аз искам да получа всичко. — Замълча за миг. — Но ще ти се отплатя като и аз ти дам всичко.

Изобщо не правеше опити да я прегърне.

— И какво ще ми дадеш, например? — произнесе той глухо, заровил лице в косата й.

— Готова съм да участвам във всякакви битки за теб. Желаеш да видиш Наполеон разгромен, нали? Е, добре, аз ще те подкрепя.

— Трябваше днес да помислиш за това.

— Ще те даря с деца и ще бъда добра майка. — Замълча за момент, след което продължи с пресеклив глас: — Ще ти подаря и своя труд. Той е най-важната част от мен и ще ми е много трудно да го разделя на две, но все пак ще опитам. — Отново се поколеба за миг и добави едва доловимо: — И освен това ще те обичам цял живот.

Тя се умълча.

— И това ли е всичко? — попита той с учтив тон.

Възмутена, тя понечи да се извърне към него, но внезапно ръцете му я прегърнаха и той я притисна силно към себе си.

— Пусни ме — настоя тя. — Знам, че те боли, но се държиш много невъзпитано и аз…

— Шшт! Тихо! Не разбираш ли от шега.

— Моментът не е за шеги.

— Не съм искал да прозвучи лошо… но всъщност не знаех какво да кажа и… — Той не продължи и я притегли към себе си. — Разбираш ли, просто не знаех какво да кажа.

А когато Джордън бе развълнуван, той се скриваше зад своята маска, маската, която познаваше вече толкова добре. Ядът й премина и остана да лежи неподвижна до него.

— Трябваше да кажеш: „Благодаря ти, Мариана. Знам, че съм недостоен простак, лишен от всякакъв усет, но ще се постарая да се поправя.“

Очакваше, че ще се засмее, но той остана сериозен.

— Няма да е лесно. Не съм лишен от усет за нещата, но съм свикнал да се налагам и сигурно често ще правя грешки и ще те обиждам. — Гласът му спадна и стана някак несигурен. — Но ще те обичам винаги.

Сълзи опариха очите й.

— И аз ще те обичам винаги, макар че понякога ще се заключвам в ателието и няма да мисля за мъжа си.

— По дяволите, това няма да стане.

Тя го целуна бързо по китката над превръзката.

— О, ще стане, разбира се. И как още ще стане.

Баща й, ако беше жив, щеше да остане много учуден както от този вид обяснение в любов, така и от странната ситуация, в която се намираха. Романтичната му природа щеше да се разбунтува, но тя бе убедена, че любов, която е издържала на толкова изпитания и предизвикателства, не се нуждае от красиви слова, цветя и рози, за да докаже правото си на съществуване.

Загледа се към пламтящите пожарища.

— За какво мислиш? — попита след кратка пауза.

Устните му докоснаха ухото й и той прошепна дяволито:

— Питам се, дали ще ме наречеш отново простак, ако поискам точно сега да се любя с теб.

— Не бива. Няма да позволя да повредиш ранените си ръце.

— Нима? — За момент тя си помисли, че ще се опита да й възрази, но той просто я привлече плътно към себе си. — Много добре, и така е приятно. Но вероятно съм бил лош любовник, щом като смяташ, че разчитам единствено на ръцете си. — Той отново отправи поглед през прозореца. — Добре, че вали сняг. Така огънят ще се ограничи само около тунела. Разпространи ли се пожарът по нивите, годината ще бъде гладна и… — При тези думи той внезапно спря и пое дълбоко въздух.

Тя се обърна към него.

— Джордън, какво има?

— А, нищо. — Целуна я разсеяно. — Просто ми хрумна нещо. Трябва да премисля всички възможности. Разбира се, всичко зависи от поведението на Наполеон — ще стигне ли дотук или не… — Той се замиеш дълбоко, загледан в огнената ивица, която вече стигаше до вратите на Москва.

Ето, в този миг той отново бе зает с планове за бъдещето. Явно обмисляше и как да се ограничат последствията от унищожаването на подземния проход. Тя лежеше неподвижна до него, не желаейки да смущава разсъжденията му. За нея в този момент нямаше никакво значение, че не забелязва присъствието й. Той винаги ще се завръща при мен, мислеше си тя, обзета от дълбоко задоволство. Наистина, колко прекрасен може да бъде този свят!

Да, от този ден нататък винаги щеше да се завръща при нея.

Глава седемнадесета

На следващата заран потеглиха за Казан. Нямаха друг избор — трябваше да стигнат до границата по най-бързия начин.

Още преди зазоряване възседнаха конете и спряха едва когато мракът затули небосвода. Мариана не можеше да се движи от умора и заспа веднага в обятията на Джордън.

В далечината изникнаха кулите на двореца в Ренгар. Мариана бе останала без сили и буквално щеше да припадне от изтощение.

— Очакват те неприятности — рече тихо Джордън. — Задачата на равена е да пази Казан, а подземният проход бе част от плановете й за бъдещето. Ще бъда до теб, но тя сигурно ще…

— Не се опитвай да ми помагаш — прекъсна го Мариана. Не желаеше в никакъв случай да подклажда наново битката, която майка и син водеха вече от толкова време. — Разрушаването на тунела е мое дело и аз ще тегля последствията. Ти стои настрана!

Той поклати глава.

— Ще сгреша много, ако те послушам. Защото последния път, когато отстъпих пред волята ти, щеше да подпалиш половин Русия. — Тя понечи да възрази, но той вдигна предупредително ръка. — Обещавам ти, че първоначално ще изчакам и ще ти се притека на помощ, само ако стане необходимо.

Равенът ги посрещна в двора — здрава, силна и енергична както винаги. Погледът й се спря на лицето на Джордън.

— Успя ли?

Той само поклати глава.

От гърлото на Ана се изтръгна възклицание.

— Аз лично трябваше да свърша тази работа.

Грегор се засмя.

— Присъствието ти съвсем не гарантира успеха.

По лицето й се изписа нетърпение.

— Тунелът сега на Небров ли принадлежи?

— Може и така да се каже — намеси се Джордън. — Той дори и сега се намира в тайния проход.

Джордън дразнеше равена преднамерено. Едва от няколко мига бяха заедно и между тях отново захвърчаха искри.

— Мъртъв е.

Мариана запря коня си точно пред Ана.

— А аз опожарих тунела. От сега нататък никой не ще може да го използва.

— Какво… ти… — Ана бе извън себе си от гняв. — Кой ти е дал право да го унищожаваш? Знаеш ли какво зло си ни сторила, а?

— Имам правото да постъпя по този начин. — Мариана пресрещна храбро мрачния поглед на Ана. — И упражних това право. Не е пострадал никой друг, освен Небров. Освободих ви от заплахата, която представляваше този тунел.

— А Наполеон?

— И той няма да го използва.

— Известно ли ти е с каква гигантска армия се кани да нахлуе в Русия? А ако реши след това да нападне и Казан?

— В такъв случай ще предприемете мерките, които сте предвидили, преди да включите прохода в своите планове. — При тези думи тя скочи на земята. — Къде е Алекс?

— Все още не съм те освободила.

Мариана сложи ръце на кръста и дръзко запита:

— Къде се намира моят брат?

Погледите им се сблъскаха. Накрая равенът отговори сърдито:

— Изпратих го в южната градина, когато ми съобщиха за пристигането на Джордън. Не стана дума за теб и не исках в никакъв случай да го натъжавам.

— Къде е тази южна градина?

Равенът направи знак на един от прислужниците.

— Заведи я.

Мариана погледна бързо към Джордън, който в този миг се бе вторачил предизвикателно в равена. Поддаде се на темперамента си и разговаря твърде остро с Ана. Вероятно той щеше да опита да поправи лошото впечатление, което бе оставила. Е, нека поспорят, по-късно ще му мисли. Сега трябва да види Алекс.

Тя последва прислужника в двореца.

— Що за нагло държане, Боже мой — рече Ана с възмущение, обръщайки се към Джордън и Грегор. — Заслужава да я затворя в тъмница. Но и на това ще му дойде времето, ако стане необходимо.

— Няма да е много умно от твоя страна — намеси се Джордън докато слизаше от коня си. — Защото утре ще се женя за нея.

— Ще се жениш ли? — Ана го изгледа изумена. — Какви са тези глупости, които говориш?

— А в Кембърън ще се венчаем и по английския обред.

— Значи ще има две бракосъчетания, така ли?

— Аз имам две родини. Искам да съм съвсем сигурен, че тя ще бъде моя и в двете страни. — Той се усмихна накриво. — Както самата ти отбеляза веднаж, свикнал съм като хвана нещо да не го изпускам. Знаеш прекрасно, че Казан така и не е признал брака ти с любимия ми създател, нали?

— Не можеш да заведеш тази жена под венчило — съществуват съсловни пречки. А освен това тя разруши нашите планове.

— Е, в такъв случай се налага да създадем нови. Ще проверим отбранителната готовност на страната, а после поемам за Москва.

— Защо?

— Ще посетя царя. Докато наблюдавах горящия тунел ми хрумна нещо и се налага да го обсъдя с него — обърна се и към Грегор. — Утре ще бъдеш ли мой вадзар?

Грегор кимна.

— С удоволствие. За мен ще е голяма чест.

— Не, това не бива да се случва — извика равенът с глас, нетърпящ възражение. — Тази сватба не бива да се състои.

Джордън я изгледа остро.

— И защо не? Тя не ти ли харесва?

— Не е в това въпросът.

— Мисля, че я уважаваш. А симпатията ще дойде от само себе си.

— Кажи ми честно, защо си се захванал с нея?

— Обичам я — отвърна той простичко и добави с колеблив глас: — Надявам се, че ще присъстваш на венчавката.

След тези думи той се отправи с големи крачки към двореца. Стъписана, Ана го проследи с поглед.

— Победа — рече тихо Грегор. — Победа, която тя ти подари.

— Победа ли? Победата й може да доведе до гибелта на Казан.

— Не сме толкова слаби, че да не се оправим от този удар. — Той повдигна рамене. — А освен това е права… нейните претенции относно тунела имат по-голяма тежест от нашите.

— Нима одобряваш този брак?

Той кимна утвърдително.

— И ти ще го одобриш. А ако успееш и да се сприятелиш с нея, значи си успяла да постигнеш тъкмо онова, което винаги си искала.

— Не избирам приятелите си според ползата, която могат да ми принесат. — Поколеба се за миг. — Дори и да опитам, едва ли ще има някакъв смисъл. Тя просто не иска да има нищо общо с мен.

— А ти, разбира се, не си й дала никакво основание, нали? Не поиска ли да я продадеш като някаква проститутка? Тя си мисли още, че се опитваш да й отнемеш благосклонността на брат й, а като капак на всичко може би се каниш да я хвърлиш и в тъмница.

— Не съм й казвала, че ще я хвърля в тъмница.

Грегор се разсмя високо.

— Е, да, но щеше да го сториш, ако не беше те извадила от равновесие.

— Нищо подобно.

— О, да. — Той продължи да се усмихва. — Как мислиш, защо ли Джордън е влюбен в нея? Ами защото тя притежава много от онези твои качества, от които той се възхищава. И когато са в Кембърън, тя постоянно ще му напомня за теб. — После добави с тих глас: — И той постепенно ще свикне с мисълта, че обича тъкмо тези нейни качества. Ето защо си длъжна да благословиш този брак.

— Наистина ли съм длъжна? Грегор, аз заповеди не приемам.

— Длъжна си — повтори той. — Пусни го, Ана.

— Аз да го пусна? — В гласа й прозвуча болка. — Та аз никога не съм го притежавала. Сякаш Джордън ме смята за някаква Цирцея.

— Не, не те смята за Цирцея, но ще признаеш, че още от първия миг, в който той се появи в Казан, ти направи всичко възможно да го привържеш към себе си. — Лицето му се изкриви в гримаса. — А ние всички знаем, че притежаваш силен характер, Ана.

— Да, но полза никаква.

— Защото и той е силен като теб. Насила не можеш да постигнеш нищо. Трябва да дойде сам. Той направи първата крачка като те покани на венчавката. Така че, дай благословията си за този брак.

— Не, няма да я дам. Не искай от мен да… — Тя замълча за миг. — Тя ще ми го отнеме. Нали каза, че Кембърън й харесва. Та те ще живеят значи в този каменен хамбар и ще ме дарят с внуци, които не ще видя никога. — Тя изправи гордо глава и се извърна. — Не ще допусна този брак. Все ще ми хрумне как да го предотвратя.

— Е, идеята наистина не бе много добра — призна тя.

— Посрещни я с „Добре дошла“ в Казан. — Спря за миг, след което продължи: — В противен случай отивам с тях в Кембърън.

Изгледа го удивена.

— Значи си готов да ме напуснеш, така ли?

— Навремето ти ме изпрати при него. След като напусна онзи мекушавец, съпруга си, и се завърна в Казан, Джордън е обсебил цялото ти същество, целия ти живот. Обаче конфликтът, който тлее между вас от толкова време, постепенно започва да ми омръзва. Аз ти казах по какъв начин да сключиш мир. Друго няма. — Спря за момент и продължи с изненадваща настойчивост: — Искаш син, така ли? Добре, мога да уредя този въпрос. Вярно, че няма да е Джордън. Вероятно ще е едър и грозен като горила, но ще ти принадлежи истински. — След което добави кротко: — Както ти принадлежа и аз.

— Мисля, че не би ме напуснал — каза тя някак несигурно.

— Освободи го и освободи себе си! Защото иначе и аз ще поискам свободата си. — При тези думи се завъртя на токове и се оттегли.

— По дяволите, Грегор, не можеш да ме изоставиш!

Но той продължи, без да се обърне.

Мариана спря на увенчаната с арка врата, водеща към градината. Погледът й жадно започна да следи малкото момче, което играеше до огледалния басейн.

Едва позна Алекс — онова изпосталяло циганче, което остави тук преди няколко седмици, вече не съществуваше. Бе наедрял, а къдриците му бяха прилично подстригани. Носеше ватирана риза и ботуши, каквито имаха и останалите деца по улиците на Ренгар. Проличава влиянието на Ана, помисли си тя с раздразнение. Запита се на какви ли още въздействия е бил изложен Алекс в нейно отсъствие.

Равенът също бе жена, която обичаше да слага отпечатъка си върху всичко на този свят.

Пое дълбоко въздух и го извика силно по име.

Той се обърна и я видя. В първия миг загуби ума и дума, но след това нададе радостен вик и се завтече към нея.

Прегърна го със затворени очи. Колко бе топъл и мил!

Той се откъсна бързо от обятията й.

— Не биваше да си тръгваш — възкликна с упрек в гласа. — Сърдит съм ти.

— Трябваше да отида някъде, макар че не исках да те напусна.

— И Ана така каза. Според нея сигурно си имала някаква много важна причина, за да ме оставиш тук.

— Ах, така ли? — Мариана бе доста изненадана.

Алекс кимна.

— Трябваше да ме вземеш със себе си.

— Не можех. Съществуваше вероятност да срещна хората, които се държаха лошо с теб.

По лицето на детето премина сянка.

— И ти срещна ли ги?

Тя кимна.

— Те вече никога няма да ти причинят зло, Алекс.

Изражението му не се разведри.

— Трябваше да ме вземеш — повтори той. — Не е честно. Нали си ми сестра. И не ми даде възможност да се погрижа за теб.

— Ти нали се грижеше за равена?

— И все пак щях да дойда с теб.

— Мислех, че я обичаш много.

— Да, но това е друго нещо. Ние с нея не си принадлежим — Той смръщи чело. — Обещай ми, че никога няма да си тръгваш без мен.

Заля я вълна на щастие.

— Обещавам. — Внезапно го прегърна. — Трябва да ти кажа нещо. Утре се омъжвам за Джордън.

На личицето му засия усмивка.

— Искаш да кажеш, че ще бъдеш винаги с него, така ли?

— Точно това иска да каже — обади се Джордън откъм вратата и се отправи към тях. — И тъй като ти си най-възрастният мъж, роднина на Мариана, аз най-официално те моля за ръката й.

Алекс кимна сериозно.

— Трябва да се държиш много добре с нея.

— Ще се постарая — обеща Джордън тържествено. — Ако обаче се отпусна и забравя задълженията си, трябва да ме предупредиш.

— Така да бъде. — Алекс се обърна към сестра си: — А ти трябва ли да поискаш ръката му от Ана?

— Сили небесни, надявам се, че няма да се наложи. — Чувствата й бяха изписани съвсем ясно по лицето. — Мисля, че равенът не ме харесва толкова, колкото теб.

— Искаш да кажеш Ана — поправи я Алекс.

— Защо не разрешаваш да я наричаме равен? Та това е нейната титла, Алекс. Така, както прислугата в Кембърън се обръща към Джордън с Ваша светлост.

— Това е друго нещо. — Лицето му придоби замислено изражение. — Тази дума ми напомня за големите черни птици, които си спускат от небето и плячкосват нивите край Кембърън. Но Ана не е такава.

— Враговете й няма да се съгласят с теб — рече сухо Джордън.

— Да, но тук тя няма врагове и не бива да я наричаме така. — После се обърна към Мариана. — Мисля също, че ще и стане приятно, ако я помолиш за разрешение да се омъжиш за Джордън.

— Според мен моментът не е подходящ за молби — каза Джордън. — Макар, че аз самият я помолих да присъства на сватбата.

— Нима си я помолил? — обади се Мариана. — Защо?

— Ами защото му е майка — поясни Алекс тактично. — Не ставай глупава, Мариана.

Майката, която той никога нямаше да признае и която все пак покани, за да сподели с тях празника.

— И все пак защо? — повтори тя настойчиво въпроса си.

Джордън повдигна равнодушно рамене.

— Просто така ми хрумна.

Не, не беше каприз от негова страна.

— А тя обеща ли да дойде?

— Разбира се, че ще дойде — намеси се Алекс.

Джордън се усмихна.

— В случай, че удостои вечерята с присъствието си, може би ще успееш да я склониш.

Но равенът не ги удостои с присъствието си. Грегор също не дойде. След вечерята изпратиха Алекс да спи, след което Джордън и Мариана се отправиха бавно към покоите си.

— Как изглежда брачният обред в Казан? — попита тя.

— Не е много по-различен от другаде. Венчавката се извършва в дворцовия параклис. Грегор ще бъде моят вадзар.

— Какво означава вадзар!

— Това е нещо като кум — той довежда булката пред олтара. Този обичай произхожда още от времената, когато племенният вожд е изпращал някой мъж при вожда на друго племе, за да му доведе булка. Често пратеникът е трябвало да пресича неприятелски земи, а пък невестата е била твърде примамлива плячка за враговете. Затова вадзарът бил избиран сред най-храбрите мъже от племето.

— Грегор вадзарът. — Мариана се усмихна. — Прозвището му подхожда чудесно.

— Той ще те поеме на вратата на параклиса и ще те доведе при мен. Ние ще коленичим един срещу друг, а през това време свещеникът ще произнесе на висок глас брачния обет. После ние двамата ще се вречем един в друг в присъствието на свидетели. Помолих Грегор да ти намери рокля, подходяща за случая.

— И как изглежда подходящата рокля?

— В Казан е прието булката да носи синьо — цвета на щастието.

— А женихът как е облечен?

Той я погледна дяволито.

— Ами, в бяло, естествено. Цветът на невинността. В Казан женихите трябва да са девствени.

— Наистина ли? Това не е ли… — Внезапно спря, забелязвайки, че й намига дяволито. — Добре, че е само шега. — Лицето й се изкриви в гримаса. — Защото ако беше истина, щяха да ни забранят да се оженим. И така, как са облечени младите мъже?

— В черно, цвета на скръбта. — Тя понечи да се нахвърли върху него, но той отскочи крачка назад. — Пошегувах се, скъпа. За мъжете няма определени предписания. Носим каквото си искаме.

— Крайно несправедливо, не си ли съгласен?

— Е, понякога дори и в Казан се отнасят несправедливо към жените. Макар че равенът прави всичко възможно да промени това положение на нещата. — Той се спря до вратата и се поклони леко. — Лека нощ, любов моя. До утре.

Тя го изгледа неуверено. По време на изтощителната езда те не бяха заедно, но тя долавяше силното му желание. Реши, че сдържаността му се е дължала на невъзможността да се любят и че тази нощ ще се съберат отново.

Забелязвайки изражението на лицето й, той се усмихна и поклати глава.

— Нима не разбираш? Та аз те ухажвам. Мисля, че все ще успея някак да прекарам още една нощ във въздържание.

— Не разбирам…

Той престана да се усмихва.

— Ще прекараме доста време тук, в Казан. Искам да покажа на целия двор и на равена колко високо те ценя и уважавам. В Кембърън такова поведение щеше да е безсмислено, но не и тук.

Заля я вълна на щастие.

— За мен няма никакво значение.

— О, разбира се, че има — продума той тихо, но веднага се усмихна дяволито. — Смятам да прекарам нощта в покаяние заради греховете си. Трябва ми и малко време, за да измисля нов и незабравим метод как да прекараме първата си брачна нощ. Сигурно съществува начин да се обединят и двете цели, нали?

Грях, сладострастие, както и жених, майстор и в двете неща. Обзе я гореща тръпка.

— Убедена съм, че ще откриеш този метод.

— Аз също.

Той се накани да си тръгне, но тя все още не искаше да го пусне. Толкова много време оставаше до идния ден.

— Как мислиш, равенът ще дойде ли?

— Съмнявам се — отвърна той с повдигане на раменете. — Но в крайна сметка това не е от значение.

— Напротив. Не се преструвай, че отсъствието й не те интересува. Та ти не си равнодушен към нея.

Лицето му застина.

— Безсмислено е да обсъждаме този въпрос.

— Безсмислено е да го загърбваш. Добре си спомням изражението ти, когато видя прозореца с нейното изображение. Та ти я обичаш.

— Да, великолепна творба.

— Тя е твоя майка. Трябва да признаеш този факт и да простиш.

— Ти очевидно лесно прощаваш. Не знам дали ти казах, че се канеше да те хвърли в подземията.

— Не се учудвам. Тя е корава и волева жена.

— В такъв случай да приключим с темата.

— Не е възможно. Защото вие и двамата мислите постоянно един за друг. Пък и не искам цял живот тя да стои в сянка. Предпочитам да се изправя срещу й под ярката слънчева светлина.

Лицето му омекна.

— Ти издържаш на слънце повече, отколкото равенът, скъпа.

— Да, защото съм млада и силна, защото ще се омъжа за млад и силен мъж, а не за мекотело като нейния съпруг. Ако наистина не можеш да й простиш, поне се опитай да я разбереш. — Той понечи да възрази, но тя вдигна предупредително ръка. — Повече няма да говоря по този въпрос, но бях длъжна да изразя мнението си.

— И защо?

— Обясних ти вече. — Но не бе напълно откровена. Не му каза, че Ана, тъй жадна за любовта на Алекс, не е допуснала той да намрази сестра си. — Искам да е мой съюзник, а не противник.

— Има още нещо, нали?

Трябваше да се досети, че Джордън не е вчерашен и непременно ще поиска да узнае цялата истина.

— Да. — Тя се усмихна. — Просто тя не е от хората, които оплячкосват житото по нивите.

Английското висше общество, тъй чувствително на тема мода, щеше да сметне за старомодна небесносинята рокля, която й изпрати Джордън. Тя се стелеше красиво и свободно до земята, увенчана със семпло, овално деколте, обвезано с перли. Напомняше на Мариана одеждите на първите дукеси на Кембърън.

— Изглеждаш великолепно — обърна се Грегор към нея, когато стигнаха до параклиса. Голямата му ръка бе хванала здраво нейната. — Ела, ще те заведа при твоя съпруг.

Съпруг. Имаше предвид Джордън. Разбира се, че Джордън. Джордън, който я очаква пред олтара. Главата й се замая при тази мисъл — все още не бе в състояние да повярва напълно.

А после… после Грегор я поведе към олтара и неверието я напусна. Джордън носеше тежка, златистобяла жилетка, панталони, пристегнати в коленете и ботуши. Бе много хубав — Грегор твърдеше същото и за нея — и… й принадлежеше.

Смътно долови присъствието на цяло море от непознати лица, но в един момент съзря в първата редица усмихнатия Алекс.

А до него седеше равенът.

Краката й отказаха да я слушат — не очакваше да види майката на Джордън на това място.

А после той протегна ръка към нея и от този миг нататък тя виждаше единствено него. Пое ръката му. Настъпил бе нейният миг!

Понечи да се обърне към свещеника… но нещо не бе както трябва. Уви, мигът не бе само техен. Съществуваше миналото, бъдещето и, разбира се, настоящето. Да, длъжна бе да стори още нещо.

— Един момент, отче — прошепна тя на свещеника.

Долови удивения поглед на Джордън, но се обърна и закрачи храбро към равена, впила поглед право в лицето й.

— Алекс ме посъветва да поискам от вас ръката на Джордън — произнесе тя силно и отчетливо.

Ана запремига учудено, но успя да се овладее бързо.

— Като оставим настрана непристойното ти поведение, струва ми се, че е доста късно за официалности.

— Алекс не споделя това мнение, аз също. И така, разрешавате ли да се омъжа за сина ви?

— Той не се интересува от моите желания.

— Напротив. Искам целият свят да одобри избора ми. — С тези лековато произнесени думи Джордън застана до Мариана и я хвана за ръката. — Да встъпиш в брак не е лесна работа. Доскоро изобщо не съм вярвал, че ще направя тази стъпка.

Ана го изгледа объркана.

— Нима искаш разрешението ми? Ти какво, шегуваш ли се, подиграваш ли ми се?

Мариана затаи дъх. Почувства, че Джордън се изкушава отново да се скрие зад привичната си насмешлива маска.

Усмивката изчезна от лицето на Джордън и той замълча за миг.

— Не, Ана, нито се шегувам, нито се подигравам.

Ана, а не мамо. Мариана едва успя да сподави възмущението си. Е, поне не я нарече Ваше величество или равен. Всъщност можеше ли да се очаква нещо друго? Двамата бяха еднакво непреклонни, а и раните не зарастват за една нощ. Все пак началото беше положено.

Ана се усмихна, но думите й прозвучаха сърдито.

— Според мен вашият съюз не е съвсем неприемлив. — След което добави: — Мариана, тези прозорци са лишени от самобитност и цвят. Можеш ли да останеш при мен докато Джордън пребивава в Русия?

Това бе отстъпка, но не и компромис.

— За мен ще бъде удоволствие да ви подаря някои от своите творби. Джордън смята, че трябва да останем тук докато се разбере дали Наполеон ще нападне Казан, пък и аз не мога да стоя без работа. Може би един ден ще дойдете в Кембърън и ще разгледате нещата, които съм създала там. Според Джордън моят купол прави силно впечатление.

— Кембърън ли? — очите на Ана се разшириха от ужас. — Никога няма да се върна там. Това е… — Нейният поглед се кръстоса с този на Грегор. — Да, това е една възможност. — Изправи гордо глава и се обърна към Джордън: — Но едва ли ще дойда скоро. Аз съм заета жена и не мога да бъда постоянно на ваше разположение… а освен това може би някои неща в живота ми ще се променят. Е, когато първото ви дете се появи на бял свят, вероятно ще дойда. — Тя изгледа Грегор предизвикателно. — Сега доволен ли си?

Той само поклати глава.

— Не искам думи, а дела.

Тя въздъхна, привидно възмутена, и се обърна към Мариана:

— Е, мисля, че не е прилично да бавим свещеника.

Мариана й се усмихна, извърна се цялата към Джордън и му протегна ръката си.

— Майка ти е права. Да започваме.

Той я поведе към олтара.

— О, щастие! Най-сетне дойде и моят ред — прошепна й той. — Вече реших, че се омъжваш за равена.

— Всъщност и това е вярно — прошепна му тя в ответ. Джордън не обичаше да дели собствеността си с други, затова и нямаше да приеме охотно други хора в техния съюз. — Като се оженваш за мен, ти приемаш и Алекс. Ние не живеем сами на този свят и това си и има и добрите страни. Твърде дълго сме били самотни, нали? Копнея да сме обвързани по всички възможни начини.

— Голяма навалица ще настане, няма що. Но се надявам, че поне няма да каним двамата в брачното си ложе.

— Джордън, мисля, че… — усмивката, изписана на лицето му, я накара да спре.

— Всъщност замисълът ти не е лош, но не и в този случай. — Той коленичи върху възглавничката пред олтара, след което продължи: — Скъпа моя, оценявам деликатния начин, по който ми даваш да разбера, че трябва да те споделя с други хора, но не бе нужно да ми го казваш. Предполагам, че често ще имаме сблъсъци по този въпрос, но не и заради Алекс. Защото аз го приемам като частица от теб. — Веждите му се извиха нагоре. — Добре! А сега вече можем да започваме, нали?

Да, в живота им винаги щеше да има предизвикателства и битки. И двамата щяха да се трудят и да се променят. Сблъсъци нямаше да липсват, но любовта, верността и съвместният им път винаги щяха да ги обединяват. За да наложат своя стил върху живота, така, както стори и тя в Кембърън.

Крайно време бе да започват.

Усмихна се щастливо и пое ръката му.

— Да, готова съм.

Епилог

15 септември 1812 година

Москва, Русия

След дългия си марш през цяла Русия, след многобройни кръвопролитни битки Наполеон най-сетне се озова пред вратите на Москва. Генерал Милорадович, комендантът на гарнизона, сключи временно примирие с императора и руските войски напуснаха града. Наполеон, които очакваше, че цар Александър ще моли за мир, навлезе безпрепятствено в запустялата, безжизнена Москва.

През нощта на същия ден градът бе озарен от пламъци. Наполеон залови четиристотин подпалвачи, действали, според собствените им признания, по заповед на началника на полицията. Французите успяха да потушат пожара, но жертва на пламъците станаха две трети от града и най-големите хранителни складове.

В продължение на цял месец императорът стоя напразно в Кремъл, но цар Александър така и не помоли за мир. В крайна сметка французите напуснаха столицата и се насочиха към Калуга, град, разположена на деветдесет мили в северна посока. Там възнамеряваха да попълнят запасите си. Така започна и тяхното отстъпление през пустата, безлюдна страна, скована от студ и мраз, отстъпление, което не след дълго щеше да се превърне в истински кошмар. Това бе началото на края на Наполеон Бонапарт.

30 декември 1812 година

Ренгар, Казан

— Наполеон е в Париж! — Равенът се втурна в кабинета на Джордън, размахвайки в ръка някакво писмо. — Но това не е онзи Париж, от който започна походът му. Империята се разпада и французите явно са загубили доверието си в своя велик герой.

— Крайно време беше — промърмори Грегор.

Погледът на Джордън прелетя по изписаните страници.

— Следователно съюзниците ще се обединят за последната, решителна битка — каза той усмихнат. Изправи се от мястото си и се отправи към вратата. — Грегор, „Сийсторм“ трябва да се подготви за отплаване. Отивам при Мариана в църквата, за да й съобщя радостната вест. — При тези думи лицето му се изкриви в комична гримаса. — Ще се опитам най-сетне да я отскубна от стъклописа, с който се е захванала. Макар че за нея поражението на Наполеон едва ли е толкова важно, отколкото собствената й работа.

— Да, но в Париж се намира Нотр Дам — обади се Грегор.

Джордън веднага разбра смисъла на казаното, отметна глава назад и се разсмя с пълен глас.

— Прекрасно! Доколкото я познавам, тя, ако трябва, лично ще поведе войските в атака срещу Наполеон, щом като залогът е толкова голям — да разгледа готическите розети в Нотр Дам.

— Наистина ли смяташ да тръгнеш? — попита равенът уплашено.

— Естествено! — После я стрелна през рамо. — И ти трябва да сториш същото, ако искаш да предпазиш Казан. В момента, в който Наполеон се предаде, всяка от европейските държави светкавично ще се опита да заграби чужди територии.

— Никой няма право да посяга на Казан — избухна тя.

— В такъв случаи по-добре да си там, където се развиват събитията, мамо — каза той разсеяно и напусна стаята.

Предстоящата победа над Наполеон бе обсебила докрай мислите му и затова не осъзна съвсем точно смисъла на собствените си думи.

— Мамо — прошепна тя.

— От няколко месеца насам напредваш с великански крачки — обади се Грегор зад гърба й. — И ето, плодовете са вече налице. Тръгни с него и връзката помежду ви ще се затвърди. Останеш ли тук, всичко ще се проточи.

— А ти ще го придружиш ли?

— Не.

Отговорът му й бе известен предварително. Знаеше също, че този момент неизбежно ще настъпи. Очакваше го още от сватбата.

— Казан се нуждае от мен.

— Имаш си син, който ще защити страната. Нима се съмняваш в силите на двамата с Мариана. Та те ще съумеят да пресекат претенциите на европейските властелини.

— Не, не се съмнявам. Но ще им се наложи да мерят сили с твърде могъщи съперници и не е честно да ги оставям сами.

— Не, тук не става въпрос за премерване на сили. Разбираш ли, те просто трябва да поемат своята отговорност.

Тя се обърна към него и го загледа. Целият в белези, но хубав. Непреклонен и добродушен. Любим, но не и любовник. Но съвсем скоро всичко между тях щеше да се промени. Тя се изправи пред него.

— Обичам те, мадо.

— Знам. — Изгледа я остро. — Ще ме въздигнеш ли до себе си?

— Искаш страшно много, а онова, което получиш, може и да не ти допадне. Знаеш колко силен е собственическият инстинкт при мен и при Джордън. Избера ли те, ще е завинаги. И никога няма да те изпусна. Ще те почитам и заедно с това ще те задуша. А посмее ли някой да одраска дори и връхчетата на пръстите ти, ще определя награда от чувал злато за главата му.

Той се разсмя.

— Е, значи отсега нататък ще трябва много да внимавам и да не се ръкувам дори и с най-големия слабак.

— Не се шегувам. Това е предупреждение.

— Мисля, че ще го преживея някак. — Внезапно усмивката му угасна. — Е, Ана, ще ме въздигнеш ли до себе си.

Не биваше да е толкова сериозен. Много страдания му бе причинила в миналото и затова искаше сега лицето му да е весело и усмихнато.

— Да, избирам те и те въздигам до себе си. Навсякъде и във всичко заедно. — Лицето й просия, хвърли се в прегръдките му и се сгуши в него. В този миг се чувстваше истински свободна — като стъклописите на Мариана, озарени от многобагрена красота и великолепие. — Избирам те от сърце и душа.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.